J. D. Robb
Halálos születés

Eredeti cím: Born in Death 
Copyright  2006 by Nóra Roberts 
AH rights reserved 
Fordította: Kiss Tamás 
A borítókép Szendrei Tibor munkája 
Tördelés, tipográfia: Gold Book Kft. 
Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs 
rendszerben tárolni vagy a kiadóval történt előzetes megállapodás 
nélkül bármely formában, bármely módon sugározni 
ISBN 963 426 020 
Kiadja a Gold Book Kft. 
Felelős kiadó a kft. ügyvezetője 
Nyomdai munkálatok: Kinizsi Nyomda Kft., Debrecen 
Felelős vezető: Bördős János ügyvezető igazgató 
Én vagyok az Alfa, és az Omega, 
a kezdet, és a vég, 
az első, és az utolsó. 
Jelenések könyve 
A szerelem szerelmet szül 
Róbert Herríck 
Első fejezet 
Kacskaringósak a barátság  útjai. Hogy  mindig a megfelelő 
irányba forduljon a kanyargós labirintus minden egyes elágazásánál, különböző kínos, alkalmatlan, vagy éppen bosszantó 
kötelezettségeknek kellett alárendelnie az idejét. 
Eve Dallas véleménye szerint mindezek közül a legroszszabb, de valóban a legeslegrosszabb volt végigülni egy egész 
estét azon a tanfolyamon, amelyen terhes nőket és a hozzátartozóikat készítettek fel a szülésre. 
A látványtól, a hangoktól, és a különféle érzékszerveit érő 
ingerektől úgy érezte, jéggé dermed a vére. 
Nyomozó  volt, a gyilkossági  csoport hadnagya,  aki már 
tizenegy éve szolgálta és védte New York kemény, könyörtelen utcáin az embereket. Nem sok  olyasmi akadt, amit még 
nem látott,  érintett, szagolt, vagy nem gázolt keresztül rajta. 
Tudta, az emberek egyre aljasabb és leleményesebb ötletekkel 
állnak elő,  hogy véget vessenek  felebarátjuk életének, mint 
ahogy azzal is  tisztában volt, mennyi szenvedést képes elviselni az emberi test. 
Ám egy kegyetlen, véres gyilkosság  semmiség a szüléshez 
képest. 
Fel  nem tudta fogni, miként fordulhat elő,  hogy ezek a 
terhes nők  hatalmas, formátlanná nőtt hasuk ellenére ennyire 
vidámak, és ilyen békésen tűrik, ami velük  történik - és történni fog. 
Viszont közöttük volt Mavis Freestone,  a legjobb  barátnője, aki szintén  egy apró életet nevelt a méhében,  és miközben 
a fali képernyőn épp egy szülésről szóló film kockái peregtek, 
úgy vigyorgott a boldogságtól, mint akinek elment  az esze. 
Ráadásul nem  egyedül: a többieknek is hasonló kifejezés ült 
az arcán. 
Talán a terhesség meggátolja az elmét, amely így képtelen 
felfogni bizonyos dolgokat. 
Eve kezdett rosszul lenni, és elég volt egyetlen pillantást 
vetnie Roarke angyalarcára, hogy tudja, a férje is hasonlóképp 
érzi magát, de legalább követte a feleségét a rémálmai közé. 
Ez is hozzátartozott a házassághoz. 
Eve szeme előtt ködben úszott a világ. Sokkal szívesebben 
nézett volna egy olyan anyagot, amelyet valamilyen gyilkosság helyszínén vettek  fel - mondjuk  tömeggyilkosságén,  jó 
sok vérrel és leszakadt végtagokkal -,  mintsem azt figyelje, 
hogyan bukkan fel egy nő lábai között egy fej. Roarke videotárában akadtak ennél sokkal kevésbé rémítő horrorfilmek  is. 
Hallotta,  hogy Mavis odasúg valamit Leonardónak, születendő gyermeke apjának,  de a szavak értelmét kizárta a tudatából. 
Istenem, mikor lesz már vége? 
Megpróbálta elterelni a gondolatait. Micsoda  hely, gondolt az épületre, amelyet teljes egészében a  terhességnek, a 
szülésnek, és a kisbabáknak szenteltek, akár  egy katedrálist. 
Amikor  megérkeztek,  sikeresen kimentette  magát, és nem 
hagyta, hogy Mavis végigkalauzolja az egészen. 
Időnként egy jól megválasztott hazugság egyszerre mentheti meg a barátságot és az ember elméjének az épségét. 
Eve-nek éppen elég volt az a szárny, ahol az oktatás folyt. 
Végigült  egy előadást és több olyan  bemutatót,  melyekről 
tudta,  hogy évtizedeken keresztül fogják kísérteni,  majd 
Mavis  társaként gyakorló szülésen kellett részt vennie, egy 
bábadroid és egy sikítozó terhes droid társaságában. 
Most pedig ez a rettenetes videó. 
Ne is gondolj rá, figyelmeztette önmagát, és inkább a szobát vette szemügyre. 
A pasztellszínű falakat önfeledten mosolygó kisbabák  és 
terhes, ennek ellenére mámorosan boldog nők fényképei díszítették. A kényelemes, szemmel  láthatóan várandós nők számára tervezett fotelek közti űrt művészien elrendezett virágzó 
növények töltötték meg. Közöttük három szakértő foglalt helyet, akiktől bárki bármikor nyugodtan  kérdezhetett,  valamint időnként  egészséges frissítőket  szolgáltak  fel a kismamáknak. 
Eve-nek feltűnt, hogy a várandós nők folyton esznek vagy 
pisilnek. 
A szoba hátsó felében dupla ajtó állt, és a képernyő bal 
oldalán is  akadt egy kijárat.  Eve sajnálkozva  gondolt arra, 
hogy ennek ellenére nem menekülhet el. 
Hagyta, hogy belesodródjon  egyfajta transzba.  Magas, sovány nő volt, rövidre nyírt,  tüskés hajjal. Szögletes, a szokásosnál  is  sápadtabb arcában barna  szeme  szinte világított. 
Fegyverövét sötétzöld kasmírdzseki takarta, amelyet a férjétől 
kapott ajándékba. 
Éppen arra gondolt, hogy amikor hazaér, egy egész liter 
borral  fogja kiöblíteni az emlékei közül az elmúlt három órát, 
amikor Mavis karon ragadta. 
- Figyelj csak, Dallas! Jön a baba! 
- Hogyan?  Micsoda? - nyílt tágra  üveges  szeme.  - Micsoda? Most? Jézusom. Lélegezz,  oké? 
Miközben Eve botladozva felállt, nevetés hullámzott végig 
a szobán. 
- Nem az enyém - simított végig hatalmas hasán Mavis 
kuncogva. - Hanem az. 
Eve  ösztönösen  arrafelé  fordította  a tekintetét, amerre 
Mavis  mutatott, és  látta, hogy egy  síró, rángatózó teremtmény csúszik ki egy szerencsétlen nő combjai közül. A felvétel 
az egész képernyőt betöltötte. 
- Ó, ember. Ó, Istenem - zökkent vissza, mielőtt a lába 
cserben hagyta. Többé azzal sem  törődött,  hogy esetleg puhánynak  nézik, erősen belekapaszkodott Roarke  kezébe,  és 
érezte,  hogy a  férje tenyere is éppen  olyan nyirkos, akárcsak 
az övé. 
A többiek tapsoltak, még éljeneztek is, amikor a siránkozó, 
síkos testecskét az anyja lelapult hasára, a melle közé fektették. 
-Minden  szent nevére... - súgta oda Roarke-nak Eve. 
2060-at  írunk, nem pedig  1760-at. Igazán kitalálhatnának 
valami modernebbet is. 
- Ámen - nyögte erőtlenül Roarke. 
- Hát nem gyönyörű? Szuper, a legszuperebb a világon 
rebegett  Mavis zafírkékre festett szempillája. Eve még egy kicsorduló  könnycseppet is észrevett. - Egy kisfiú. Ó, nézzétek, 
milyen édes... 
Eve valahonnan távolról hallotta, ahogy a vezető előadó 
bejelenti, vége az esti foglalkozásnak - hála Istennek -, és kéri 
a jelenlévőket, hogy igyanak meg egy frissítőt, és kérdezzenek 
bátran. 
- Levegőt  - lehelte Eve fülébe Roarke. - Rögtön  megfulladok, ha nem jutok ki a levegőre. 
- A terhes nők miatt. Szerintem elszívták a levegőből az 
összes oxigént. Gondolj valami másra.  Menjünk  innen. Idebent még gondolkodni sem tudok. Nem engedelmeskedik az 
agyam. 
- Maradj  mellettem - karolta át Roarke a feleségét, és segített neki felállni. 
- Mavis, Eve-vei szeretnénk meghívni téged és Leonardót 
vacsorára. Velünk biztosan  sokkal  finomabbat esztek, mint 
itt. 
Eve ugyan érezte a férje hangján, mennyire feszült, de úgy 
vélte,  bárki más, aki kevésbé ismeri, csupán a könnyed ír akcentust hallja. 
Amint véget ért a vetítés, a nők egyből fecsegni kezdtek, 
miközben megindultak  a büféasztal vagy a mosdó felé. Eve 
oda sem  figyelt Roarke szavaira, kizárólag az arcára koncentrált. 
Ha ez sem tudja elterelni a gondolatait, akkor már minden hiába. 
Roarke is sápadt volt kissé, de ez csak még jobban kiemelte csillogó, kék szemét. Selymes, fekete haja láttán minden 
nőnek hevesebben kezdett verni a szíve. A szája pedig még a 
jelen helyzetében is arra csábított, hogy az ember lánya előrehajoljon és belekóstoljon. 
Az összképet a teste tette teljessé: magas, izmos alakja, 
rajta a legjobb szabó műhelyéből kikerült öltönnyel. 
Roarke nem csupán az ismert világegyetem leggazdagabb 
embere volt,  de minden ízében meg is felelt ennek  a szerepnek. 
Ráadásul  Eve abban a pillanatban - mivel karon  fogva kifelé vezette a rémálomból - valóságos hősként tekintett fel rá. 
Annyi időre sem álltak meg, hogy magára vegye a  kabátját, 
egyszerűen menet közben kapta fel. 
- Megszökünk? 
- Mavis és Leonardo megkérdezik a  barátaikat,  velünk 
tartanak-e -  sietett Roarke a kijárat felé, miközben egy pillanatra sem engedte el Eve kezét.  - Mondtam nekik,  hogy addig a bejárat elé állunk a kocsival. így nem kell sokat gyalogolniuk. 
- Ragyogó. Úgy viselkedtél,  mint  egy nemes lovag. Majd 
meghálálom, csak szabaduljak ki ebből a rémálomból. 
- Remélem,  addig  én  is  összeszedem magam   annyira, 
hogy értékelni tudjam. Istenem, Eve. Istenem. 
- Láttad,  ahogy a baba kicsúszott, és... 
- Hagyd  abba - húzta be Roarke  a feleségét  a felvonóba. 
- Ha csak egy kicsit  is szeretsz, nem emlegeted - dőlt neki a 
kabin falának. - Tudod, hogy mindig is tiszteltem a nőket. 
Eve megvakarta az orrát. 
- Azért elég  sokat  lefektettél. De igen,  tudom -  tette 
hozzá a férje gúnyos pillantása láttán. - Valóban tiszteled a 
nőket. 
- Ezentúl nem csupán tisztelem, hanem egyenesen csodálom őket. Mindegyiküket bibliai magasságokba emelem. Hogyan képesek erre? 
- Épp most volt alkalmunk végignézni. Méghozzá nagyon 
is részletesen. Figyelted Mavist? - csóválta a fejét Eve, miközben kiléptek a felvonóból. - Figyelted, hogy ragyog a szeme? 
Nyoma sem volt benne félelemnek. Alig várja a szülést. 
- Történetesen Leonardo időnként igencsak elzöldült. 
- Aha. Leonardo nem bírja a vért. Márpedig láttunk belőle eleget. Sőt, még mást is. 
- Itt hagyjuk abba. Még csak ne is említsd azt a bizonyos 
mást! 
Mivel  a késő  januári időjárás egyáltalán nem kedvezett a 
nyugodt közlekedésnek, Roarke egyik hatalmas, fekete, négykerék-meghajtású terepjáróján jöttek el a tanfolyamra. Kikódolta a zárat, de mielőtt kinyithatta volna a feleségének az ajtót, Eve nekidőlt. 
- Figyelj rám, nagyfiú. Ezzel együtt kell szembenéznünk. 
- De én nem  akarok. 
Eve felnevetett.  Nemegyszer látta már a  férjét, ahogy 
mindenre fittyet hányva a halál képébe nevet. 
- Most csak némi előzetest  kaptunk abból, ami ránk  vár. 
Ott kell lennünk nekünk is Mavis mellett, amikor megszüli a 
gyerekét.  Ott kell állnunk  mellette, miközben  tízig számolunk, és azt mondjuk neki, hogy lélegezzen, vagy ilyesmi. 
- Elszökhetnénk a városból. Vagy az országból. Akár a 
bolygóról is. Az lenne a legjobb.  Elutazunk, hogy  megmentsük a világot egy gonosz lángelme mesterkedéseitől. 
- Ó, ha ennyire egyszerű volna, de te is tudod, és én is tudom,  hogy  ott leszünk  Mavis mellett. Talán már nincs is 
olyan  sok időnk, mint gondolnánk.  Az a bomba  a hasában 
egyre csak ketyeg. 
Roarke felsóhajtott, majd előrehajolt, és a felesége homlokának  támasztotta a homlokát. 
-Isten legyen hozzánk  irgalmas, Eve.  Isten legyen hozzánk irgalmas. 
- Ha Isten valóban irgalmas lenne, akkor megóvta volna 
az emberiséget a terhes nőktől. Menjünk, és igyunk valamit. 
Jó sokat. 
Egy átlagos, habár kissé lármás éttermet  választottak,  pontosan olyat, mint amilyet a szülésznő javasolt. Mavis egzotikus 
gyümölcsökből készített  puncsot kortyolgatott. Az ital csaknem olyan fényesen csillogott, mint ő maga. Ezüstszínűre festett tincsei végét éppen  olyan zafírkék sáv díszítette,  akár a 
szempilláját. A szeme pedig éppen olyan, földöntúli fényben 
izzott,  akárcsak neonzöld pulóvere. A füléből bonyolult, csavaros mintát formáló függő lógott, amely minden egyes alkalommal vakítóan megvillant, amikor megmozdította  a fejét. 
Zafírkék nadrágja úgy feszült a combján, mint egy második 
réteg bőr. 
Mellette  ült  élete  szerelme,  a divattervező  Leonardo. 
Akárcsak  Mavis, ő is pulóvert viselt, amelyet őrülten  bonyolult  geometriai minták díszítettek. Eve nem tudta megmagyarázni,  de az aranyló szöveten tekergőző minták valahogy 
remekül illettek vörösfenyőhöz hasonlatos termetéhez  és barna bőréhez. 
A barátjuk, aki elkísérte őket,  éppen olyan hatalmas pocakkal büszkélkedett, mint Mavis.  Talán még  hatalmasabbal 
is, ha ez egyáltalán lehetséges.  A  szőke, halványkék  szemű, 
turcsi orrú Tandy  Willowby viszont  Mavisszel  ellentétben 
egyszerű, fekete ruhát viselt. 
Mavis a kocsiban mutatta be őket egymásnak. Elmondta, 
hogy Tandy csak néhány hónapja  költözött Londonból New 
Yorkba. 
- Olyan  boldog vagyok, hogy  találkoztunk! Tandy  nem 
volt ott a tanfolyamon - magyarázta Mavis, miközben vadul 
birkózott az előétellel, amelyet Roarke rendelt. - Csak a vége 
felé érkezett, hogy odaadja a szülésznőnek a Fehér Gólya igazolást. Ez egy szuper bababolt. Tandy ott  dolgozik. 
- Gyönyörű bolt - helyeselt Tandy. - De egyáltalán nem 
vártam el tőletek, hogy  megvendégeljetek - mosolygott  szégyenlősen Roarke-ra. -  Nagyon kedvesek vagyok. Mindketten - fordult Eve felé. -  Mavis és Leonardo nagyon sokat  mesélt rólatok. Biztosan nagyon izgultok már. 
- Miért kellene izgulnunk? - csodálkozott Eve. 
- Mert ti is ott lesztek Mavis mellett,  amikor a világra 
hozza a kisbabáját. 
- Ja, persze. Aha. Valóban nagyon... 
- El sem lehet mondani, annyira izgulunk - fejezte be 
Roarke Eve helyett a mondatot. - London melyik részéről jöttél? 
- Történetesen Devonban születtem. Tizenéves koromban 
költöztem Londonba, az apámmal. Most pedig itt élek, New 
Yorkban.  Időnként rám jön a mehetnék, habár most úgy érzem, egy  darabig itt maradok - simított végig álmodozva a 
hasán. - Ha jól emlékszem, nyomozó vagy. Az biztosan nagyszerű. Mavis, nem emlékszem, hogy  említetted volna, hogyan 
ismerkedtél össze Eve-vei. 
- Letartóztatott - közölte két harapás között Mavis. 
- Most csak viccelsz, ugye? 
- Bűnözésből éltem,  és nem is csináltam rosszul. 
- De elég jól sem - jegyezte meg Eve. 
- Hallani akarom az egészet! Előtte viszont ki kell mennem a vécére. Már megint. 
- Elkísérlek -  tápászkodott fel  Mavis.  - Te nem jössz, 
Dallas? 
- Most kihagyom. 
- Halványan még emlékszem, milyen érzés, amikor  nem 
telik meg minden percben a hólyagom - mosolygott Tandy a 
társaságra, majd Mavisszel együtt eltotyogtak. 
- A tanfolyamon ismerkedtetek  meg Tandyvel? - fordult 
Leonardo felé Eve. 
- Pontosan - erősítette meg Leonardo. - Tandy nagyjából 
egy héttel Mavis előtt kezdett járni. Kedves tőletek, hogy őt 
is meghívtátok. Teljesen egyedül kell végigcsinálnia mindent. 
- Mi történt az apával? - érdeklődött Roarke, mire Leonardo vállat vont. 
- Nagyon  ritkán emlegeti. Egyszer valami olyasmit mondott, hogy nem érdekli  a kisbaba.  Szerintem nem is érdemli 
meg őket, ha valóban ez az igazság - gyűrődött szigorú ráncba Leonardo homloka. - Mavisszel  mindenben segítünk neki, 
amiben csak tudunk. 
- Anyagilag is? 
- Nem.  Szerintem  még  akkor sem  fogadna el tőlünk 
pénzt,  ha szüksége lenne rá. Úgy tűnik, ezen a téren minden 
oké vele. Csak baráti segítségre gondoltam - és mintha némileg elsápadt volna. - Én is tagja vagyok a csoportnak, amely 
ott lesz a babája születésénél. Olyan lesz  ez Mavisnek, mint 
egy... Izé... Főpróba. 
- A velő is megfagy a csontjaidban a rémülettől, mi? 
Leonardo a mosdók  felé pillantott,  majd visszafordította 
Eve felé a tekintetét. 
- Iszonyatosan  félek, hogy  el fogok ájulni. Mi  lesz,  ha 
tényleg elvesztem az eszméletemet? 
- Ne ess rám, ha megkérhetlek - jegyezte meg Roarke. 
- Mavis egyáltalán nem izgul. Egy csöppet sem. Ellentétben velem. Minél kevesebb idő van hátra... - emelte fel  lapátkezét Leonardo,  és Eve jól látta, hogy finoman remeg. 
Fogalmam sincs, mihez  kezdenék, ha nem lennétek ti is  ott. 
Belőletek merítek erőt. 
Ó,  a pokolba, gondolta Eve, miközben a pillantásuk találkozott  Roarke-kal. 
- Hol másutt lehetnénk? - és intett  a pincérnek, hogy 
hozzon még egy palack bort. 
Két  óra múlva,  amikor  hazavitték Mavist  és  Leonardót, 
Roarke  délkelet felé, Tandy lakásának az irányába fordult a 
kocsival. 
- Igazán felszállhattam volna a metróra is. Csak néhány 
sarok. Nem szeretnék gondot okozni. 
- Ha csak néhány sarok, igazán nem jelent fáradságot 
mondta Roarke. 
- Ezzel nem tudok vitatkozni - nevette el magát Tandy. 
- Ráadásul nagyon  jól érzem magam, hogy csak ülnöm kell 
ebben a meleg kocsiban. Rettenetesen hideg van ma este odakint  - dőlt hátra egy sóhaj kíséretében. - Úgy érezem, akkora 
vagyok, mint egy alaposan jóllakott bálna. Mavis és Leonardo 
nagyon  jók hozzám. Egyszerűen elég öt percet mellettük töltenem, máris felvidulok. Szerencsések vagytok, hogy ilyen barátaitok vannak. Hopp! 
Eve  olyan gyorsan fordult feléje, hogy úgy érezte, lerepül 
a feje a válláról. 
- Semmi hopp! Nem szeretem ezt hallani. 
- Ne aggódj, csak rúgott egyet a kicsi. Tudod, Mavis már 
lázasan készül a babaváró partira. Másról sem beszél. 
- Persze, a babaváró parti. A jövő héten. 
- Meg is érkeztünk. Csak tegyetek ki a háztömb közepénél. Mindent köszönök - igazította meg Tandy a sálját, és felemelte bőröndnyi retiküljét. - A finom vacsorát, a beszélgetést,  és azt is, hogy hazahoztatok. Szombaton, a babaváró partin majd találkozunk. 
- Ne segítsük az... Izé... 
- Nem, nem - legyintett Tandy. - Még egy bálnának is 
illik  gondoskodnia  magáról.  Attól, hogy  az  utóbbi  időben 
nem látom a lábam, még emlékszem, hogy hol van. Jó éjszakát,  és még egyszer mindent köszönök. 
Roarke megvárta, amíg Tandy kikódolja az ajtót. 
- Csinos nő. Határozott, de azért érzékeny. 
- Teljesen különbözik Mavistől, kivéve, hogy mindketten 
úgy  festenek,  mint egy-egy bálna. Valóban keménynek kell 
lenni annak, aki a szülőföldjétől távol, ráadásul egyedül akarja 
megszülni a gyerekét. Tandy  viszont szemmel  láthatóan jól 
viseli. Nem tudod, Roarke, miért van az, hogy egy barát miatt az embernek el kell járnia ezekre a tanfolyamokra, végignézni a szülést, és megszervezni egy babaváró partit? 
- Erre a kérdésre nem ismerem a választ. 
- Mint ahogy én sem - sóhajtott fel Eve. 
Eve arról álmodott, hogy éles agyaraikat csattogtató, számtalan karjukkal  hadonászó csecsemők bújnak elő Mavisből, és 
keringenek vadul a szobában, miközben a bába rémülten hátrál, Mavis pedig egyre csak azt szajkózza: Hát nem fantasztikus? Hát nem nagyszem? 
Az ágy mellett felállított link jelzése szakította ki a rémségből. Megremegett. 
- Videó kikapcs - adta ki az utasítást. - Világítást tíz százalékra. Itt Dallas. 
Eve  Dallas hadnagy,  itt  a  központ.  Azonnal  menjen a  Jane Street  51.  alatt  a  3 
jelű  lakásba.  Feltehetően  gyilkosság történt. 
- Értettem. Értesítse Delia Peabody nyomozót, Axonnal indulok. 
Értesítem. Központ, vége. 
Eve  oldalt  pillantott,  és látta, hogy Roarke lézerkék szemével őt figyeli. 
- Ne haragudj - mentegetőzött. 
- Miért haragudnék?  Nem engem rángattak ki hajnalok 
hajnalán a kényelmes, meleg ágyból. 
- Ebben tökéletesen igazad van. Lehetne annyi tisztesség 
az emberekben, hogy munkaidőben gyilkolják meg egymást 
- gördült le  Eve az ágyról, és  eltűnt a fürdőszobában, hogy 
villámgyorsan lezuhanyozzon. Amikor előkerült, látta, hogy a 
férje az asztal mellett ül, és épp  a reggeli kávéját kortyolgatja. 
- Miért keltél fel? 
- Már amúgy is ébren voltam - felelt Roarke egyszerűen. 
- Ráadásul micsoda látványról maradok le, ha a fal felé fordulok,  és  tovább alszom - utalt arra, hogy Eve  még mindig 
meztelen, miközben feléje nyújtott egy  bögrét. 
- Kösz - vitte magával Eve a bögrét a gardróbba. Miközben azon tűnődött, mit vegyen fel, eszébe jutott, hogy biztos 
rettenetesen hideg van odakint, ezért  kiválasztott egy pulóvert is, amelyet felvehet az inge fölé. 
Már kétszer is füstbe  ment az a  tervük, hogy eltöltsenek 
néhány napot valahol a trópusokon. Azonban  Mavis, plusz 
egy baba egyenlő  egy terhes nővel, aki meglehetősen nyűgös 
lenne, ha kiderülne, hogy azok közül,  akikre számít a szülésnél, néhányan a tengerpart homokján múlatják az időt. 
Ilyen helyzetben mit tehet az ember? 
- Ugye, a kisbabák nem foggal születnek? 
-Nem,  de nem értem, miért... - eresztette le a csészéjét 
elképedve Roarke. - Most miért kellett ilyen ronda bogarat 
ültetned a fülembe? 
- Ami az enyém, az a tiéd is, haver. 
- Várhatod, mikor főzök neked megint kávét. 
: Eve gyorsan felöltözött. 
- Talán ezt a gyilkosságot valami bűnöző lángelme követte el, akinek a nyomai a Földön kívülre vezetnek. Ha kedves 
leszel hozzám, téged  is  magammal viszlek, amikor  el kell 
hagynom a bolygót. 
- Ne szórakozz velem. 
Eve felnevetett és felcsatolta a fegyverövét. 
- Jövök, amikor jövök - lépett a  férjéhez, és a pokolba, hiszen még hajnali  négykor is olyan gyönyörűnek látta, megcsipkedte az  arcát, majd hosszan,  szenvedélyesen megcsókolta. 
- Vigyázz magadra, hadnagy. 
-Vi gyázok - kocogott le Eve a lépcsőn. A kabátja a korlátra dobva várta. Megszokta, hogy ott hagyja, mert egyrészt 
ezt találta a legkényelmesebbnek, másrészt tudta, hogy ezzel 
fölöttébb bosszantja Roarke inasát, Summersetet. 
Gyorsan belebújt, és amikor érezte, hogy a kesztyűje ott 
várja a zsebében,  magában elkönyvelte, hogy biztosan  csoda 
történt. Amikor megpillantotta a kasmírsálját, azt is a nyaka 
körét tekerte. Ennek ellenére beleborzongott a hidegbe, amikor kilépett az ajtón. 
Rádöbbent,  igazán  nem panaszkodhat a férjére,  hiszen 
Roarke távirányítással a ház elé hívta a kocsiját, sőt a fűtést is 
bekapcsolta. 
Gyorsan bemászott  a hidegből a kellemesen  meleg utastérbe. 
A  kapu felé  hajtva  belenézett a visszapillantó tükörbe,. 
amelyet megtöltött a ház, a kőfalak és az üvegablakok, a kiszögellések és  a tornyok. A hálószoba ablakából áradt a fény. 
Arra gondolt, hogy Roarke már biztosan a második csésze 
kávénál  jár, miközben  a tőzsdehíreket, a hajnali főcímeket 
vagy az üzleti híreket olvassa a hálószobában felállított képernyőn. Esetleg a tengerentúli, vagy a bolygón kívüli ügyfeleivel beszélget. Jól tudta,  egyáltalán nem számít rendkívülinek, 
hogy a férje hajnalban kezdi a napot. 
Micsoda szerencse, hogy végül rátalált arra a férfira,  aki 
könnyedén fel tudja venni egy őrült nyomozó  tempóját. 
Áthajtott a kapun, amely némán bezárult mögötte. 
Kihalt és néma volt  a környék. A  gazdagok  elég szerencsések,  vagy elég kiváltságosak voltak ahhoz, hogy  ezen a 
hajnali órán még  a meleg takaró alatt aludjak az igazak álmát.  Azonban csupán   néhány saroknyi  távolságot  kellett 
megtennie,  és látta, hogy a város lassan, de biztosan ébredezik. 
Forró  gőz  szállt föl a csatorna rácsaiból, ahogy a járda és 
az úttest alatti világ megrázta magát, majd lassan életre kelt. 
A feje fölött a reklámléghajók már a nap legjobb akcióival kecsegtették. Ki a fene törődik ilyen korán azzal, hogy miféle 
Valentin-napi árengedményekkel  kedveskedik a Sky Mail?, 
merengett Eve. Miféle őrültek képesek egymást taposni a tömegben csak azért, hogy néhány szív alakú cukorkán megtakarítsanak pár dollárt? 
Elhaladt egy reklámtábla mellett, amelyen pár, tökéletes 
alkatú ember játszadozott a tengerpart fehér  homokján. Ez 
legalább még  neki is tetszett. 
A sárga színű Rapid taxik már az utcákat  járták, főleg  a 
repülőterek és a  pályaudvarok  felé igyekeztek. Akadnak, 
akiknek korán el kell repülniük valahová. Néhány maxibusz 
dübörögve szállította a szerencsétlen hajnali  ingázókat, vagy 
azokat a némileg szerencsésebbeket, akik már hazafelé tartottak az éjszakai műszakból. 
Kikerülte  a Broadway  látszólag sohasem csituló forgatagát. Legyen éjjel vagy nappal, fojtogató hőség  vagy farkasordító hideg,  a turisták és a nyomukban loholó zsebtolvajok 
mindig zsúfolásig megtöltötték ezt az utcát. 
A Kilencediken  még nyitva talált néhány  kétes  hírű lebujt. Megpillantott egy csapat nehézfiút, akik, legalábbis a viselkedésük alapján, biztosan valami kábítószert árultak. Ha  a 
bajt keresik, biztosan megtalálják. 
A járőrkocsi, orral a járdának fordulva, egy  felújított lakóház előtt  állt. Eve fékezett, felkapcsolta a Szolgálatban jelzést, és kilépett  a  meleg kocsiból a jeges utcára. Mire előkereste a helyszínelő  készletét, és bezárta az ajtót, Peabody is 
felbukkant a sarkon. 
Vastag,  rozsdaszín kabátjában, a nyaka köré tekert, kilométeres vörös sálban, és  a hozzá illő sapkában  úgy festett, 
akár egy sarkkutató. A szájából előtörő párapamacsok láttán 
az ember  akár azt is hihette, hogy egy gőzgép dolgozik a torkában. 
- Miért  kell  az  embereknek már napkelte előtt legyilkolniuk egymást? - lihegte. 
- Ebben a kabátban úgy festesz, mint egy reklámléghajó. 
- Aha, tudom,  de nagyon meleg,  ráadásul,  amikor leveszem, roppant karcsúnak érzem magam. 
Együtt sétáltak az épülethez. Eve bekapcsolta a felvevőjét. 
- Nincsenek biztonsági kamerák - jegyezte meg. - Sem 
tenyérlenyomat-ellenőrző. Az ajtózárat felfeszítették. 
Az alacsonyan elhelyezkedő ablakokat rács védte. A festék 
nagy foltokban mállott az ajtók és ablakok keretéről. A tulajdonos  szemmel láthatóan nem törődött  sem  a  biztonsággal, 
sem  pedig a karbantartással. 
Az ajtó előtt álló egyenruhás Eve felé biccentett. 
- Hadnagy, nyomozó. Kutya hideg van - tette hozzá. 
Hajnali három óra negyvenkét perckor hívta a kilenc tizenegyet az áldozat húga. A társam vigyáz rá az emeleten. Amint 
megkaptuk az értesítést, azonnal indultunk, és  három negyvenhatkor érkeztünk ide. A bejárati ajtó  zárját  felfeszítették. 
A holttestre a harmadik emeleten találtunk rá, a hálószobában. A lakás bejárati ajtaját is felfeszítették. A jelekből ítélve 
dulakodtak. Az áldozat kezét és  lábát ragtapasszal kötözték 
össze. Még mindig  ott a nyakában a köntösének az öve, amivel megfojtották. 
- Hol volt eközben a húga? - kérdezte Eve. 
- Állítólag amikor megérkezett, már holtan találta a  nővérét. Ha New Yorkba hozza a munkája, mindig nála szokott 
megszállni.  A neve  Pálma  Copperfield.  Légi  utaskísérő a 
World Wide Airnél. Kissé összejárta a helyszínt. Az áldozathoz  is  hozzányúlt,  mielőtt kirohant, és hívta a kilenc tizenegyet - pillantott a járőr a felvonó felé. - Amikor megérkeztünk, a lépcsőn ült, és  torkaszakadtából ordított. Ami azt illeti, azóta sem nagyon hagyta abba. 
- Küldje fel a helyszínelőket, ha megérkeznek - és a karbantartás  hiányosságaira gondolva  Eve a felvonó helyett inkább a lépcsőn kezdett kapaszkodni felfelé. 
Emeletenként egy lakás, jegyezte meg magában. Tágas és 
nincsenek szomszédok, akik zavarhatnák a lakókat. 
A harmadikra érve látta,  hogy a lakás ajtaját látszólag  a 
legmodernebb  kukucskakamerával és  zárral  szerelték  fel. 
Mindkettőt amatőr - noha roppant hatékony - módon törték 
össze. 
Belépett a  nappaliba, és megpillantott  egy egyenruhás 
nőt,  aki éppen  egy másik, takaróba burkolt, reszkető nő fölé 
hajolt. 
Eve becslése szerint a húszas éveinek az elején járt. Hoszszú,  szőke haját lófarokba fogva  viselte. A könnyei teljesen 
tönkretették a  sminkjét. Két kézzel szorított egy vízzel  teli 
poharat. 
A torkából elfojtott zokogás tört elő. 
- Ms. Copperfield, Dallas hadnagy vagyok. Ő pedig a társam, Peabody nyomozó. 
- A gyilkosságiaktól. A gyilkosságiaktól jöttek - motyogta. Az akcentusa  elárulta Eve-nek,  hogy a Közép-Nyugaton 
született. 
- Ahogy mondja. 
- Valaki megölte Natet. Valaki  megölte  a nővéremet. 
Meghalt. Natalie halott. 
- Részvétem. El tudná mondani, hogy mi történt? 
-Be... bejöttem. Nat tudta, hogy  ma érkezek. Reggel 
felhívtam, hogy emlékeztessem. Későn szálltunk le, és megittam  egy italt Mae-vel,  a kollégámmal. Ő is utaskísérő. A bejárati ajtó... Az ajtót  betörték. Van  hozzá kulcsom, de elő 
sem  kellett vennem. Feljöttem az emeletre, és a zár... Nat új 
zárat szereltetett fel, és amikor reggel beszéltünk, elárulta  a 
kódot. De úgy láttam, ezt is feltörték.  Nyitva volt az ajtó. 
Sejtettem, hogy valami nincs rendben,  hogy valami nagyon 
nincs rendben,  mert  Nat sohasem alszik el nyitott ajtó mellett.  Arra gondoltam, megnézem, mi van vele, mielőtt lefekszem, és  láttam... Ó,  Istenem, ó, Istenem, a földön feküdt, 
körülötte minden összetört. Csak feküdt, és az arca... Az arca... - zokogott fel ismét Pálma. Súlyos, kövér könnycseppek 
gördültek végig az arcán. - Tiszta vörös volt, tele zúzódással, 
a szeme pedig...  Elhánytam magam.  A nevét kiáltoztam, és 
odarohantam hozzá. Azt hiszem, szólongattam, és próbáltam 
felébreszteni. Felhúztam a földről. De nem aludt.  Tudtam, 
hogy  nem  alszik, ennek  ellenére  próbáltam  felébreszteni. 
A nővérem.  Valaki megölte a nővéremet. 
- Most már mi gondoskodunk róla - és Eve végiggondolta, mennyi időt emészt majd fel a helyszín vizsgálata, nem beszélve a takarítókról. - Később folytatjuk  a beszélgetést, addig is szólok, hogy vigyék be a kapitányságra. Ott nyugodtan 
megvárhat. 
- Nem hiszem, hogy itt tudom hagyni Natet. Fogalmam 
sincs,  mihez kezdjek,  de abban teljesen biztos vagyok, hogy 
mellette kell maradnom. 
- Nyugodtan  bízza ránk a nővérét. Peabody. 
- Rendben, vigyázok rá. 
Eve az egyenruhásra pillantott, aki a fejével az egyik ajtó 
felé intett. 
Otthagyta a zokogó nőt,  befújta a kezét folyékony keszr 
tyűvel, és belépett a halál birodalmába. 
Második fejezet 
Egy tágas, kényelmes hálószobában találta magát, amelynek 
az utca felé eső felét nappalinak rendezték be. Eve úgy vélte, 
Natalie sokat üldögélt ott, miközben azt figyelte,  hogy halad 
a világ a maga útján. 
Az ágy világosan mutatta, hogy egy nő lakja a lakást. Eve 
rengeteg párnát látott szétszórva a lakásban, melyek  korábban minden bizonnyal a csipkés, rózsaszín és fehér ágytakarót 
díszítették,  és tudta, hogy egyesek szeretik így díszíteni  az 
életterüket. 
Az  apró, falra  szerelt képernyőt úgy fordították, hogy 
mind az ágyból, mind a fotelből látni lehessen. A falakon virágokat ábrázoló, bekeretezett képek függtek. A hosszú öltözőasztalon álló üvegcsék és tégelyek közül néhány eltörött. 
A padlóra bolyhos szőnyegeket terítettek.  Natalie ezek 
egyikén hevert. A lábát és a csuklóját összekötözték. A kezét 
úgy tartotta, mintha imádkozna. 
Kék-fehér kockás, véráztatta pizsamát viselt. Eve a sarokban észrevett  egy ugyancsak kék köntöst.  A hozzá tartozó 
övet szorosan az áldozat nyaka köré hurkolták. 
A szoba levegőjére súlyosan rátelepedett a vér,  a hányás és 
a vizelet szaga. 
Eve a test mellé guggolt, és megállapította a személyazonosságát, valamint a halál beálltának az idejét. 
- Az áldozat fehér bőrű nő, név  szerint Natalie Copperfield, a lakás lakója. Az orra minden jel szerint eltörött, mint 
ahogy a jobb kezének két  ujja is. A vállán, ahol elszakadt a pizsamája, égésnyomok figyelhetők  meg,  akárcsak a  lábán. 
A bőre  kékesszürke árnyalatú,  ami megerősíti, hogy megfojtották. A szeme véreres és kidülled. Amikor a testvére  rábukkant, hozzányúlt a testhez, és  némileg beszennyezte a helyszínt. A halál beálltának  az időpontja hajnali egy óra negyvenöt perc,  megközelítőleg két órával azelőtt, hogy felfedezték - fordult oldalt, amikor észrevette a belépő Peabodyt. 
Vigyázz a hányásra! 
- Kösz,  hogy  szóltál.  Hívtam két egyenruhást és egy 
rendőrségi pszichiátert, hogy foglalkozzanak a húgával. 
- Remek. Az áldozat a saját pizsamáját viseli. Nem valószínű, hogy  szexuálisan molesztálták. Figyeld meg a szája szélét. Legalább egy  ízben beragasztották. Még látszanak a ragasztószalag maradványai. Figyelted a jobb kéz gyűrűs-  és 
kisujját? 
-Juj. Eltörték. 
- Mint ahogy  az orrát. Ráadásul meg is  égették a bőrét. 
A sérülések egy része adódhat abból, hogy védekezett,  de 
sokkal valószínűbb, hogy  a gyilkos akarta  nyomatékosítani a 
szándékát. 
Peabody a hálóból nyíló egyik ajtóhoz lépett. 
- Ez a fürdőszoba. Az  ágy melletti link nincs a helyén,  itt 
hever a padlón. 
- Mit árul ez el neked? 
- Úgy tűnik, mintha az áldozat felkapta volna a linket, és 
azután bemenekült a fürdőszobába. Biztosan  be akart zárkózni és segítséget hívni, de nem jutott rá ideje. 
- Igen, ez fölöttébb valószínű. Arra riadt, hogy valaki mozog  a  lakásban. Talán  arra gondolt,  hogy  a húga érkezett 
meg, kikiáltott vagy felkelt. Nyílt az ajtó, de  nem a húgát pillantotta meg. Felkapta a linket, és menekülni próbált. Valahogy így történhetett. Új a zár az ajtón, méghozzá elég jó minőségű,  és  a kukucskakamerát  is kicseréltette. Zaklatták? 
Nézz utána, hátha tett  feljelentést az elmúlt néhány hónapban - állt fel Eve, és átsétált az előszobába. - Itt jött  be a 
gyilkos. Natalie látta az ágyból. Okos ötlet volt a linkkel az 
ellenkező irányba menekülni. Nagyon okos. Ez  gyors gondolkodásra vall, különösen, ha valóban az álmából ébredt - ment 
vissza az ágyhoz,  körbejárta,  méregette,  milyen távol  van a 
fürdőszobától, és hirtelen észrevette, hogy az ágy alatt megcsillan valami.  Leguggolt, és amikor felegyenesedett,  egy 
konyhakést tartott folyékony kesztyűbe bújtatott ujjai között. 
- Vajon miért tartott kést a hálószobában? 
- Méghozzá nem is kicsit - jegyezte  meg Peabody. - A 
gyilkosé? 
- Akkor miért nem ezzel ölte meg? Fogadni merek, hogy 
megtaláljuk a helyét a konyhában. Új zár - folytatta Eve -, és 
egy, az ágy alá rejtett kés. Tartott valakitől. 
- Nem tett feljelentést. Ha úgy van, ahogy mondtad, akkor ezt nem hozta a rendőrség tudtára. 
Eve átkutatta  az ágyat, benyúlt a matrac alá, még  a párnákat is megrázta, majd amikor végzett, a csöpp, tiszta, és fölöttébb nőies fürdőszoba felé indult. Semmi nyomát nem tudta felfedezni, hogy a gyilkos is járt odabent, viszont  elhúzta a 
száját, amikor a polcon észrevett egy férfidezodort, egy borotvakrémet és egy üveg borotválkozás utáni arcszeszt. 
- Volt  valakije - jelentette ki, miközben visszatért a hálóba, és beletúrt az éjjeliszekrény fiókjába. - Nocsak. Óvszer és 
ehető masszázsolaj. 
- Talán összevesztek, és azért tetetett új zárat az ajtóra, 
nehogy a volt barátja visszajöjjön, a pasasnak viszont egyáltalán nem volt az ínyére, hogy ejtették. 
- Talán - visszhangozta Eve. - Viszont az efféle esetek elsöprő  többségében  nemi  erőszak  is  történik. Ellenőrizd a 
linkjén,  kik hívták, és kiket  hívott az utóbbi napokban. Én 
addig végignézem az egész lakást - vizsgálta át újfent a nappalit. Úgy vélte, ha Natalie valóban összeveszett a barátjával, 
a fickó ugyancsak sokáig dörömbölhetett az ajtón. Ugyan már, 
Nat, a fene egye meg! Engedj be. Beszélnünk kell. Valószínűleg 
eléggé felhúzta magát ahhoz, hogy berúgja a papírvékony ajtót, de az ember sohasem tudhatja. Átlépett  a jókora konyhába. A jelek szerint az áldozat sűrűn használta. A késtartó a fehér pulton állt. Az egyik rés üresen árválkodott. 
Eve átment a másik hálószobába, amelyet a lakás tulajdonosa irodának  rendezett be. Felvonta a szemöldökét. A helyiséget valaki alaposan átkutatta. A számítógép, amely valószínűleg a csillogó acélasztalon állt, hiányzott. 
- Nincs számítógép és kommunikációs központ - közölte 
Peabodyval. 
- Miféle iroda ez? 
- Én is pontosan erre gondoltam. Még egy árva diszket 
sem találtam.  Mivel a többi,  könnyen mozdítható elektronikus  eszköz mind a helyén maradt,  a számítógép volt  a cél. 
A számítógép  és az áldozat. Mi lehetett Natalie birtokában, 
amit valaki ennyire meg akart szerezni? 
- Nem csak, hogy megölte érte,  de előtte  arról is gondoskodott, hogy sokat szenvedjen - pillantott hátra szánakozva 
Peabody a holttest felé. - A linkjén a beérkezett hívások között csupán a  húgával  folytatott  beszélgetést találtam, délelőtt tíz órakor, valamint reggel  hét harminckor felhívta a 
Sloan,  Myers és Kraust. Beteget jelentett. Ez egy könyvelőcég, hudsoni irodával. Az ezt megelőző hívásokat kitörölték, 
de az  ENyÜ  talán elő tudja ásni a  készülékből.  Szeretnéd 
meghallgatni? 
- Persze,  de majd csak odabent.  Különben is folytatni 
akarom a beszélgetést a húgával. 
A kapitányság felé vezető úton Peabody a zsebszámítógépéről felolvasta az áldozat adatait. 
- Ohio államban, Clevelandben  született. A szülei  tanárok.  Még mindig házasok. Egyetlen testvére a három  évvel 
latalabb húga. Nincs priusza. Az elmúlt négy évben könyvelőként  dolgozott a Sloan, Myers és Krausnál. Nem ment férj2,  es hivatalos élettársi kapcsolatot sem létesített senkivel. 
izennyolc hónapja lakott a Jane Streeten, előtte pedig  Chelea-  en,  a Tizenhatodikon. Azt megelőzően Clevelandben, a 
 ei címén. Részmunkaidőben alkalmazták. Úgy látom, irányított gyakorlati képzést kapott. 
- Akik imádják a számokat, mind New Yorkba jönnek. 
Mi a helyzet a munkahelyével? 
- Máris nézem. Oké, egy elég nagy társaság - kezdte Peabody. - Az ügyfelei gazdagok, több vállalat is található közöttük.  Három emeletet is elfoglal az irodájuk a Hudson Streeten,  és  nagyjából  kétszáz embert foglalkoztatnak. A  céget 
több mint negyven éve alapították. Ó, az áldozat vezető  beosztásban dolgozott. Az ügyfelek számláival foglalkozott. 
Miközben Eve behajtott a kapitányság föld alatti parkolójába, részletesen átgondolta a  hallottakat. 
- Akkor alaposan belelátott a pénzügyekbe. Talán rájött, 
hogy valaki egy másik könyvelést is vezet, pénzt mos tisztára, 
vagy csal az adóval. Valaki lefölözi a hasznot. Zsarolás, behajtás, sikkasztás. 
- Ez a könyvelőcég nagyon jó hírnévnek örvend. 
- Ez még nem jelenti azt,  hogy minden ügyfele feddhetetlen. Ezt a feltevést is meg kell vizsgálnunk. 
Eve leállította a motort,  kiszállt, és megindult a felvonó 
felé. 
- Meg kell tudnunk, ki volt a barátja,  még  akkor is, ha 
már  szakítottak. Kérdezd ki  a ház lakóit, hátha láttak vagy 
hallottak valamit. Talán mesélt a húgának a munkájáról vagy 
a magánéleti gondjairól. Minden jel arra mutat, hogy az áldozat tisztában volt vele, gondjai akadhatnak, méghozzá olyan 
természetűek, amelyeket nem akart jelenteni a rendőrségnek. 
- Ha  a munkája miatt ölték meg, akkor a kollégái és a 
főnökei között kell keresnünk a tettest. 
- Vagy a barátai között. 
Ahogy a  felvonó emelkedett, úgy  nőtt a tömeg és a zaj a 
kabinban. Eve ugyanúgy érzett mentolos  szappanillatot, mint 
izzadságszagot. Amikor elérték a megfelelő emeletet, kinyomakodott az ajtón. 
- Készítsd elő az egyik kihallgatót - folytatta. - Nem  szeretnék az előcsarnokban beszélgetni. Ott  túlságosan sok minden  eltereli az ember figyelmét. Oda akár a pszichológus is 
elkísérheti Pálmát - sietett át Eve a nyomozók közös irodáján, 
és belépett  a sajátjába.  Kibújt  a kabátjából,  majd  gyorsan 
utánanézett az áldozat húga alibijének. Pálma Copperfield a 
Las Vegas-i siklójáraton dolgozott, és a gépe nagyjából akkor 
ért földet New Yorkban, amikor a nővérét megfojtották. 
- Dallas. 
Eve felnézett, és megpillantotta Baxtert. 
- Már két órája nem kávéztam - figyelmeztette. - Vagy 
talán három? 
- Hallottam, hogy behozattad Pálma Copperfieldet. 
- Aha, mint tanút. Ma hajnalban megfojtották a nővérét. 
- Ó, a francba - túrt a hajába Baxter. - Reménykedtem 
benne, hogy csak tévedés. 
- Ezek szerint ismered őket? 
- Csak Pálmát, és őt sem nagyon.  Pár hónapja találkoztunk egy rendezvényen. Egy barátom barátja, vagy a barátom 
barátjának a barátja. Utána találkoztunk párszor. 
- Még csak huszonhárom éves. 
Baxter mogorva arcot vágott. 
- Engem is hosszú idő választ még el a nyugdíjtól. Mellesleg nem történt semmi  komolyabb. Szép lány. Nagyon szép. 
Megsérült? 
- Nem.  Ő találta meg a nővére holttestét, amikor belépett  a lakásába. 
- Kemény. A fene egye meg. Úgy emlékszem, nagyon jóban  voltak.  Pálma mesélte,  hogy mindig a nővérénél alszik, 
amikor  New Yorkban jár. Egyszer, amikor együtt vacsoráztunk, el is vittem. Jane Street, ha jól emlékszem. 
- Még mindig találkozgattok? 
- Nem. Már nem. Párszor elmentünk együtt  szórakozni, 
ez minden - tette zsebre a kezét Baxter, mintha  nem tudna 
vele  mit kezdeni. - Figyelj,  ha úgy véled, segíthet neki egy 
ismerős  látványa, szívesen beszélek vele. 
- Elképzelhető.  Aha,  talán  tényleg segítene.  Peabody 
most készíti elő az egyik kihallgatót. Ehhez a beszélgetéshez 
nyugalom kell. Nagyon össze volt törve,  amikor felvettem a 
vallomását. Nem említette neked, hogy a nővérének lenne valakije? 
- Ó, dehogynem. Egy pénzügyi igazgató, bróker, vagy efféle.  Komoly kapcsolat volt, azt hiszem, el is jegyezték egymást. Az  igazat megvallva nem nagyon  figyeltem oda.  Tudod, nem  a nővére érdekelt. 
- Lefeküdtetek? 
- Nem - mosolyodott el halványan Baxter. 
Vagyis ha egyszer sem  töltötték együtt az éjszakát, nem 
jelent kellemetlenséget, ha Baxter is jelen van a beszélgetésükön, gondolta Eve. 
- Oké, szólok Peabodynak,  hogy foglalkozzon a linkkel, 
mi addig elbeszélgetünk Pálmával. 
A kihallgatóhoz érve Eve előreengedte Baxtert, és a  háttérből figyelte Pálma könnyáztatta arcát.  Pislogott néhányat, 
mintha próbálná feldolgozni a látványt, majd valóságos érzelemhullám  söpört  át  rajta.  Felismerés,   megkönnyebbülés, 
döbbenet, míg végül újra visszatért a gyász. 
- Bax. Ó,  Istenem - nyújtotta Baxter felé mind a két kezét. 
- Pálma. Annyira sajnálom. 
- Fogalmam sincs, mihez kezdjek. Nat. Valaki megölte a 
nővéremet. Nem tudom, mit csináljak. 
- Segítünk rajtad. 
- Senkinek sem ártott. Soha. Bax, egész életében senkinek 
sem ártott. Az arca... 
- Ez  nagyon kemény. A  legkeményebb dolog a világon, 
de ha segítesz nekünk, akkor mi is segíthetünk a nővéreden. 
- Oké. Oké, de itt maradsz? Ugye, maradhat? - fordult 
Eve  felé Pálma. 
- Persze.  Csak  bekapcsolom a felvevőt, és felteszek néhány kérdést. 
-Csak nem gondolja,  hogy én...  Ugye,  nem gondolja, 
hogy bántottam? 
- Ez még csak meg sem fordult a fejünkben, Pálma - szorította meg Baxter a lány kezét. - Eve csak szeretne feltenni 
néhány kérdést. Minél többet tudunk, annál hamarabb megtaláljuk a nővéred gyilkosát. 
- Meg  fogjátok  találni  -  mondta  vontatottan  Pálma, 
mintha meg  kellene emésztenie ezt a kijelentést, majd egy 
pillanatra  lehunyta  a szemét.  - Megtaláljátok. Mindent elmondok, amit csak tudok. 
Eve bekapcsolta a rögzítőt,  és felolvasta a szükséges adatokat. 
- Ma hajnalban szállt le a gépe New Yorkban, igaz? 
- Igen. A vegasi járat.  Kettő  körül  érkeztünk  meg,  és 
nem is tudom, nagyjából húsz  perccel a landolás után fejeztem  be a munkát. Igen, így  történt. Majd Mae-vel, ő a kolléganőm, beugrottunk az  egyik bárba, és megittunk egy pohár 
bort. Lazítottunk egy kicsit.  Közös  taxival jöttünk be a városba. Először ő szállt  ki. Az East Side-on túl bérel egy lakást 
néhány másik utaskísérővel. Ezután mentem Nathez - hallgatott  el Pálma, és nagyot  kortyolt  az  asztalon álló  műanyag 
pohárból.  - Kifizettem  a taxit, és  a kapuhoz mentem. Volt 
kulcsom, és ismertem Nat kódjait. A zárat feltörték, de tudtam, hogy időnként megesik az ilyesmi, és nem tulajdonítottam  neki  nagyobb jelentőséget. Akkor még  nem.  Csak  azután, hogy felmentem a lakására, és láttam, hogy az ő ajtaján 
is kifeszítették a zárat. Említette, hogy újat vett. Összerándult 
a gyomrom, de azzal próbáltam megnyugtatni magam, hogy 
csak a beszerelésnél rontott el valamit. 
- Nem látott  semmi szokatlant a lakásban? Mondjuk a 
nappalinak berendezett részen - kérdezte Eve. 
- Nem igazán figyeltem  oda. Beakasztottam a biztonsági 
láncot. Natalie ezt rám hagyta. Utána  letettem a bőröndöm a 
hálószoba  ajtaja elé.  Arra  gondoltam,  bekukucskálok,  és 
megnézem, hogy minden oké, de semmi sem  volt rendben 
remegett meg Pálma hangja, és könny csordult ki a szeméből, 
ennek  ellenére folytatta. - Nat a földön  feküdt, mindenfelé 
vért láttam, a szobát pedig mintha szétverték volna. Összetörtek a parfümös üvegek, még azok az üvegnippek is,  amelyeket annyira szeretett. A földön feküdt. A rószaszín pléd. Mindig nála volt. Nem tartott állatot, de erről azt mondta, olyan 
puha és bolyhos, mint egy macska. Elnézést. 
- Remekül csinálod - nyugtatta meg Baxter. - Folytasd 
csak. 
- Odarohantam hozzá. Legalábbis azt hiszem.  Nem emlékszem pontosan. Talán sikítottam  is? Igen, azt hiszem, a 
nevét sikoltottam, odarohantam hozzá, és próbáltam  felemelni, felrázni, mintha csak aludna, pedig  akkor már tudtam... 
Nem akartam, hogy meghaljon. Tiszta véraláfutás volt az arca 
és a szeme... Tudtam, hogy már nem él. Össze volt kötözve a 
keze - pillantott döbbenten Eve felé,  mintha ez a részlet csak 
ebben a pillanatban jutott volna az eszébe. - Istenem, a keze 
és a bokája.  Ragasztószalaggal kötözték meg - szorította  remegő kezét a szájához Pálma. - Tudtam, hogy segítséget kell 
hívnom,  de  miközben kifelé igyekeztem, hogy  a táskámból 
elővegyem a linkemet,  elfogott a  rosszullét,  és hánytam. 
Utána  kirohantam, hívtam a kilenc tizenegyet. Képtelen voltam egy szobában maradni  vele. Leültem a lépcsőre. Pedig 
vissza kellett volna mennem, hogy mellette legyek. Nem lett 
volna szabad magára hagynom. 
- A lehető leghelyesebben csináltad  - emelte fel Baxter a 
vizespoharat, és Pálma kezébe adta. - A lehető leghelyesebben. 
- Nem említette, hogy zaklatja valaki? - kérdezte Eve. 
- Nem, de annyit mondhatok, hogy valami nagyon nyugtalanította. Amikor  reggel  beszéltünk, idegesnek tűnt,  de 
amikor rákérdeztem, hogy mi a baj,  azt felelte,  hogy semmi, 
csak nagyon sok minden jár a fejében. 
- Volt barátja? 
- Bick! Ó, Istenem, Bick. Még csak nem is gondoltam rá 
- telt meg ismét a szeme könnyel, miközben mind két kezét a 
szájára szorította. -  Eljegyezték egymást. Májusban akartak 
összeházasodni.  Istenem,  el kell  mondanom neki, hogy mi 
történt. 
- Mi a teljes neve? 
-Bick. Bick Byson. Munkatársak voltak... vagyis inkább 
ugyanannál a cégnél dolgoztak, de nem ugyanazon az osztályon. Nat számlákkal foglalkozott, Bick pedig pénzügyi vezető volt. Már csaknem két éve jártak együtt. Hogy mondjam 
el neki? 
- Jobb lesz, ha ezt ránk bízza. 
- Es  a szüleink -  kezdte előre-hátra  ringatni  a testét 
Pálma. - Nekik is el kell mondanom, de nem akarom linken 
keresztül. Ugye, nem tartanak itt? Haza kell mennem Clevelandbe, és elmondanom a szüleinknek, hogy Nat nincs többé. 
- Ezt majd megbeszéljük, ha végeztünk - mondta Eve. 
Voltak a nővérének és a vőlegényének anyagi problémáik? 
- Nem, semmi ilyesmiről nem tudok.  Majd megőrültek 
egymásért. Persze lehet, hogy veszekedtek, és Nat azért volt 
egy csöppet feszült. Ráadásul az esküvői előkészületek is megterhelik idegileg az embert. Ennek ellenére boldogok voltak. 
Nagyszerűen érezték magukat együtt. 
- Volt a nővérének jegygyűrűje? 
- Nem - vett Pálma egy  mély lélegzetet. - Úgy döntöttek, nem költik feleslegesen a  pénzt,  ezért nem vettek gyűrűt. 
Bick nagyszerű fickó, de nagyon  takarékos. Nat viszont egyáltalán nem bánta.  Az  igazat  megvallva ebben a tekintetben 
is  illettek egymáshoz.  Félretették a pénzüket, hátha szűkösebb idők jönnek. 
- Akkor miért nem költöztek össze? Azzal máris megspórolják egy lakás bérleti díját. 
-Nat nem akarta  - mosolyodott  el finoman Pálma, és 
Eve  látta,  hogy  ezzel  teljesen elvarázsolja  Baxtert.  -  Azt 
mondta, várják meg, amíg összeházasodnak. A családom ebben a tekintetben nagyon  maradi. Szerintem a szüleink szent 
meggyőződése, hogy még csak le sem feküdtek egymással. 
Szerelmesek voltak - suttogta. -Jól érezték magukat együtt. 
- Voltak a nővérének gondjai a munkahelyén? 
- Sohasem említette. Már három hete nem találkoztunk. 
Szerencsém volt, és tíz  napig a New L. A.  és Hawaii közti 
gépre kerültem, utána néhány barátnőmmel fogtuk magunkat, és elmentünk szabadságra. Csak most kerültem vissza a 
Vegas-New York járatra. Persze közben felhívtam néhányszor, de...  Most alaposan ki akartuk beszélgetni  magunkat, 
terveztük, hogy elmegyünk vásárolni, és megvitatjuk az esküvői előkészületeket. Nat nem említette, hogy a munkahelyén 
vagy az élete más területein gondjai lennének, de tudom, hogy 
történt valami. Egyszerűen csak nem figyeltem rá oda eléggé. 
Eve és Baxter kiléptek a kihallgatóból. 
- Mit tudsz az áldozat vőlegényéről? 
- Semmit  -  masszírozta  meg  Baxter a tarkóját. -  Habár 
Pálma említette, hogy eljegyezték. Szinte a föld felett lebegett 
az örömtől... éppen  ezért táncoltam vissza. Az  ilyesmi fertőző. 
- A véleményedre nem vagyok  kíváncsi. Sokat segített, 
hogy bejöttél, és egy ismerős arcot látott maga mellett. Menj, 
kísérd ki a reptérre, és tedd fel egy siklóra, hogy hazamenjen a 
szüleihez. 
- Köszönöm, hadnagy,  de  a szabad időmben is  szívesen 
megteszem. 
- Kísérd ki a reptérre - ismételte meg Eve. - Azt viszont 
nyomatékosan hozd a  tudomására, hogy maradjon elérhető. 
Mindig tudni akarom,  merre jár, és azt is, ha visszajön New 
Yorkba. Tudod, a szokásos. 
- Semmi gond. Szegény, nagyon sajnálom. A  nővére vőlegényével viszont neked kell beszélned. 
- Ez a következő pont a napirendemben. 
- Byson nem ment be  az irodájába - loholt Eve mögött Peabody a mozgójárda felé.  - Ez, legalábbis a titkárnője szerint 
nagyon kirívó eset. Ritkán késik, és olyankor is odaszól. Megpróbálta felhívni otthon és a maroklinkjén is, de egyiket sem 
vette fel. 
- Megvan a címe? 
- Aha. A titkárnője  szeret  fecsegni,  és elkottyantotta, 
hogy a jegyesével közösen vettek egy tribecai lakást, de az esküvőig csak Byson lakott ott. 
- Akkor látogassuk meg. 
- Talán megszökött, és most bujkál - lépett le lökdösődve 
Peabody a mozgójárdáról, és sietve megindult Eve nyomában 
a garázsba vezető felvonó felé. - Összekapott a  menyasszonyával, megölte, majd pánikba esett, és most menekül. 
- A gyilkosságot egyáltalán  nem személyes okok miatt 
követték el. 
Miközben kiléptek a felvonóból,  és átvágtak  a garázson, 
Peabody összevonta a szemöldökét. 
- Pedig az arcsérülések és a fojtogatás arra is utalhatnak. 
- Találtunk szerszámokat a helyszínen? 
- Szerszámokat? 
- Csavarhúzót, kalapácsot, lézerszkópot? 
-Nem, de miért... Ó - bólintott Peabody, miközben elhelyezkedett  az anyósülésen. - A ragasztószalag.  Ha Natalie 
nem tartott otthon semmiféle szerszámot, akkor  miért pont 
ragasztó  lett  volna nála? Azt a gyilkos hozta magával. Ezzel 
szinte teljesen kizárhatjuk, hogy hirtelen felindulásból ölték 
meg. 
- Ráadásul nemi erőszak sem történt. Az ajtót betörték. 
Amikor néhány  órával a  gyilkosság előtt beszélt a húgával, 
úgy viselkedett, mint aki bajba került. Egyáltalán nem személyes okok vezették  a gyilkos kezét - ismételte meg  Eve. 
Hanem üzletiek. 
Byson egy kellemes padlástérben lakott, olyan  környéken, 
ahol az emberek színesre festik a tornácukat,  és szívesen üldögélnek ott meleg, nyári délutánokon. Széles  ablakok tárultak 
az utcára, a lakók onnan nézték a járókelőket, a forgalmat. 
A házak között megbúvó  üzletekben mindent lehetett kapni, 
de egy pár, kényelmetlenül szoros cipő annyiba került,  mint 
egy olcsóbb párizsi út. 
Egyes lakásoknak erkélyük is volt. Eve maga elé képzelte, 
ahogy napsütéses időben kiülnek a lakók, és hűtött italt kortyolgatva figyelik a világ folyását. 
A házak állapotából ítélve a környék hatalmas ugrást jelentett a Jane Streethez képest, és remekül illett egy jól kereső, feltörekvő fiatal párhoz. 
Hiába csengettek, Byson nem felelt. Eve már-már elővette 
a mesterkódját, amikor egy női hang szólalt meg a hangszóróból. 
- Mr. Bysont keresik? 
- Ahogy mondja - emelte Eve a jelvényt a biztonsági kamera elé. - Rendőrség. Nem beszélhetnénk odabent? 
- Pillanat. 
Valami zúgni kezdett, és kattant a zár. Eve és Peabody 
beléptek egy apró, közös előtérbe. Valaki még  arra is vette a 
fáradságot, hogy színes cserépbe ültetett,  dúsan zöldellő virággal díszítse a helyiséget.  Eve  hallotta, hogy a felvonó  megindul lefelé. Várt. 
Vörös pulóvert és szürke nadrágot viselő nő  lépett ki belőle. Dús, barna haját lófarokba kötve viselte. A derekán megállapíthatatlan korú és nemű gyereket cipelt. 
- Én engedtem be - kezdte. - Mr.  Byson szomszédja vagyok. Mi a baj? 
- Beszélnünk kell Mr. Bysonnal. 
- Nem tudom, itthon van-e - igazította meg beszéd közben a  gyereket, aki bagolyszerű szemét le nem vette  volna 
Eve-ről, majd a szájába kapta a hüvelykujját, és vadul szopni 
kezdte. - Ilyenkor már dolgozni szokott. 
- Nincs a munkahelyén. 
- Ez nagyon különös, mert általában hallom, amikor elmegy. Ugyanazon az  emeleten lakunk,  és  hallom a  liftet. 
Mondjuk, ma nem hallottam. Már kereste egy vízvezeték-szerelő. Amikor munkásokat vár,  mindig megkér, hogy engedjem be őket, de ma nem szólt, ezért elküldtem. Az ember sohasem  tudhatja. Lehet, hogy vízvezeték-szerelőnek mondja 
magát, de azért jött, hogy kirabolja a lakást. 
- Ezek szerint van kulcsa a lakásához? 
- Aha, kulcsom  és  kódom is. Ugye, valami baj  történt? 
Szeretné, ha  beengedném? Akkor  árulja el,  mit akar Mr. 
Bysontól. Kényelmetlenül érezném  magam, ha csak úgy kinyitnám az ajtaját. 
Eve ismét megmutatta a jelvényét. 
- Mr. Byson menyasszonyát meggyilkolták. 
- Jaj, ne - csóválta  meg lassan a fejét a nő.  - Ne. Ugyan 
már.  Az nem lehet, hogy Natet megölték - szárnyalt fel  a 
hangja. A gyerek kivette az ujját a szájából, és várt. 
- Ha jól értem, ismerte - lépett távolabb Eve óvatosan  a 
kicsitől. 
- Persze.  Sokszor járt  itt. Csak  pár hónap választotta el 
őket az esküvőtől - telt meg a nő szeme könnyel,  miközben 
szorosan magához ölelte a  gyereket. - Nagyon szerettem. Már 
vártuk, hogy mikor leszünk szomszédok. Bick és Nat, én és  a 
férjem.  Nagyon... Nem tudom  elhinni. Mi  történt?  Mi történt Nattel? 
- Beszélnünk kell Mr.  Bysonnal. 
- Istenem. Istenem. Oké, oké -  fordult  remegve a nő  a 
felvonó felé. - Ebbe biztosan belepusztul. Csitt, Crissy, csitt 
simogatta a gyereket, miközben  beléptek a kabinba. - Valósággal megőrültek egymásért. Annyira kedveltem.  Talán  tévednek. 
- Sajnos nem - mondta Eve. -  Natalíe nem  említette, 
hogy gondjai  lennének?  Nem mondta, hogy nyugtalanítja valami vagy valaki? 
- Nem, nem  igazán. Csak  az esküvő miatt  izgult, de ez 
mindenkinél így szokott lenni. Clevelandben akartak összeházasodni. Meghívtak engem és Huntot is. A kicsi születése óta 
nem mozdultunk ki itthonról. Hunt  a férjem. Nézzék, mindjárt jövök, és hozom a kulcsot - tette hozzá, amikor nyílt az 
ajtó, és feltárult előttük egy rövid folyosó. - Erre. 
- Csak két lakás van idefent? 
- Aha. Hunttal akkor vettük a miénket, amikor teherbe 
estem. Kellemes környék, és három hálószobánk is van - nyitotta ki a saját lakásának a  zárját, miközben fáradhatatlanul 
ringatta a gyerekét, akinek tátott szája és  csillogó szeme  egy 
elszállt narkósra emlékeztette Eve-et. A nő a  csípőjével támasztotta meg az ajtót, és az ajtó mellett  álló asztalra helyezett tálból gyorsan kikapott egy kulcscsomót. 
- Még nem mutatkozott be - jegyezte meg Eve. 
- Ó, elnézést. Gracie. Gracie York vagyok - fordította el 
a kulcsot, majd begépelt egy kódot a zár  feletti apró billentyűzeten. - Talán Bick elutazott. Nem hallottam a liftet. Biztosan nagyon korán elment. Crissy nyűgös volt  az éjjel, ezért 
reggel szunyókáltam  egy keveset.  Most jön a  foga - akarta 
Gracie kitárni az ajtót, de Eve egy kézmozdulattal megállította. 
- Egy pillanat  - kopogott. - Mr. Byson -  kiáltott be. 
Itt a rendőrség. Kérem, nyissa ki az ajtót. 
- Nem hiszem, hogy itthon van. 
- Akkor is várnunk kell egy percet, mielőtt  bemegyünk 
kopogott ismét Eve. - Mr. Byson, Dallas  hadnagy vagyok, a 
NYPSD-től. Bemegyünk. 
Abban a pillanatban, ahogy kinyílt az ajtó, Eve rögvest 
tudta, hogy Byson otthon van, mint ahogy azt is, hogy Gracie 
csaknem eltalálta az igazságot. Natalie  Copperfield halálhíre 
végzett vele. Jobban mondva, ha nem is a  híre,  de a gyilkosa. 
Erre Eve akár fogadni is mert volna. 
- Istenemistenemistenem! - visított hisztérikusan Gracie, 
és a gyerek fejét a vállához szorítva elhátrált az ajtóból. 
- Ms. York, menjen vissza a lakásába - kérte Eve. - Menjen vissza, és zárkózzon be. Pár perc, és vagy én, vagy a  társam maga után megyünk. 
- Ez Bick. Ez Bick? Szomszédok vagyunk. Szomszédok. 
Eve-nek  már  szólnia  sem  kellett.  Peabody megfogta 
Gracie karját. 
- Vigye haza Crissyt - kérte halkan.  - Vigye haza. Nem 
lesz semmi baj. Csak menjen haza és várjon. 
- Nem  értem.  Biztosan  halott. Pedig szomszédok  vagyunk. 
Peabody hazakísérte Gracie-t, majd lemondó arckifejezéssel visszatért Eve-hez. 
- Gondolom, szeretnéd, ha mellette maradnék. 
- Ahogy mondod. De előbb szólj be, és csak utána vedd 
fel  a vallomását. Én hozom a helyszínelő készletet, és megkezdem a helyszínelést. 
Harmadik fejezet 
Eve lefújta a kezét és a bakancsát folyékony kesztyűvel, majd 
bekapcsolta a felvevőjét, és belépett a helyszínre. 
Az oldalsó ablak a szomszédos épületre nézett, és észrevett 
egy keskeny erkélyt is. 
- Nyitva a déli ablak - közölte a felvevővel,  majd a fal 
mellett megkerülte a szobát, hogy közelebbről is szemügyre 
vegye. - A jelek alapján erőszakos behatolás történt. Közvetlenül az ablak alatt fut a tűzlépcső, elképzelhető, hogy a gyilkos itt hatolt be. Talán itt is távozott. 
Mert erre  biztonságosabb, tette hozzá gondolatban. így a 
szomszéd egyáltalán nem láthatta meg. 
Elfordult az ablaktól, amerről feltehetőleg a gyilkos érkezett. 
- A test arccal felfelé fekszik, a kezét és a lábát ugyanúgy 
ragasztószalaggal  kötözték össze,  mint  a másik  áldozatét. 
Barna bőrű férfi, a húszas évei vége felé járhat.  Mindössze egy 
fehér boxeralsót  visel. Felriadtál,  Bick, mert  meghallottad, 
hogy  valaki  motoszkál a  lakásban,  ugye?   Megzavartad. 
A nyomok dulakodásról árulkodnak. Az asztal feldőlt, a lámpa eltörött. A vérfoltok közül nem mindegyik származik az 
áldozattól, tehát áttörést érhetünk el az ügyben.  A holttest 
arcán  és  testén zúzódások, horzsolások látszanak  - guggolt 
melléje.  - Égésnyomok is. A  melle  közepén  egészen  olyan, 
mintha a tettes odaszorított volna egy bénítót. Verekedtek. 
A támadó megbénította, majd összekötözte és megverte. Vajon vallatta? Végül egy kék műanyag zsinórral fojtotta meg 
nézte végig Eve alulról is a szobát. - A szoba északi sarkában 
építőanyagokat látok, ugyanilyen kék zsinórral vannak átkötve - vette le Bick ujjlenyomatát, hogy hivatalosan is azonosít 
sa. - A halál beálltának az időpontja - olvasta le a műszert 
hajnali két óra negyvenöt perc.  Miután  a  gyilkos elintézte 
Copperfieldet,  egyenesen ide jött - hajolt  közelebb a testhez. 
- Ugyanúgy ragasztószalag maradványait látom a szája körül, 
mint a másik áldozatnál. Miért tépte le? Meg akart tudni valamit? Vagy csak szerette hallani a lassú  fuldoklás hangjait? 
Elképzelhető, hogy mind a  kettő - egyenesedett fel,  és átment a hálószobába, amely egy agglegény életvitelének minden jellemzőjét magán viselte. A szétdobált ruhák inkább egy 
rendetlen lakóról árulkodtak, nem arról, hogy valaki kutatott 
a halott holmijában. 
- Felriadt.  Felkapta  az egyik lámpát, azt akarta fegyvernek használni. A nő a  linkjével  együtt  menekülni próbált, 
egy férfinak viszont mást diktálnak az ösztönei. Neki védenie 
kell a területét.  Kiment, és megtámadta a gyilkost.  Talán 
mégis sikerült  meglepnie. Verekedtek. Az áldozat ujjain látható horzsolások arról árulkodnak, hogy  néhányszor sikerült 
megütnie a behatolót,  mielőtt az elővette a bénítóját, és a 
padlóra küldte - sétált vissza a  holttesthez, és ismét szemügyre vette a helyzetét. - A gyilkos összekötözte a kezét, a lábát, 
és beragasztotta a száját, vagyis nem végzett vele azonnal. De 
miért némította el, ha előtte sikerült megbénítania? A  halála 
előtt még meg kellett tennie valamit. Talán válaszolnia néhány kérdésre. Elárulta  neki,  mit tett Natalie-vel? Lefogadom, hogy el. 
Eve gyorsan végigfutott a helyszínen.  A tetőtéri lakásban 
három hálószobát talált, mint ahogy azt a szomszéd is említette. A  legnagyobbat építőanyag-raktárnak használták. Az 
utolsót irodának rendezték be, de itt sem talált számítógépet, 
pedig jól látta a helyét. A gépet talán védőhuzattal takarták 
le,  hogy  megóvják, amíg a  felújítás tart. Az  összecsukható 
asztalon álló, vastag porrétegben látható tiszta folt egyértelműen erre utalt. 
Eve visszament a nappaliba, és  éppen a nyitott ablakot 
nézte, amikor belépett Peabody. 
- A szomszédot nagyon megrázta a látvány, de már jobban érzi magát.  Felhívta a férjét, aki mellesleg hét óra körül 
indult munkába, és megkérte, hogy jöjjön haza. A nő állítása 
szerint az áldozat és a férje  munka előtt időnként elmentek 
edzeni egy egészségklubba. Ez ma reggel minden jel  szerint 
elmaradt. 
- Nagyjából egy órával  Copperfield után végeztek vele. 
A halál oka ugyanaz. A lakásban sem számítógépet, sem diszkeket nem találtam. 
- Ezek szerint volt  náluk valami - vonta le Peabody a következtetést.  - Talán a munkájukkal kapcsolatosan. Tudtak 
valamit, hallottak valamit, vagy együtt  dolgoztak  valamin. 
Ott hatoltak  be? - intett állával a nyitott ablak felé. 
- Felfeszítették. Itt vezet  a tűzlépcső, a gyilkos valószínűleg arra is távozott, és amikor leért az utcára, egyszerűen viszszahajtotta maga mögött a létrát. Majd meghagyjuk a takarítóknak, hogy minden  egyes porszemet alaposan vizsgáljanak 
át. Nem hiszem, hogy ujjlenyomatot is találnak, de egy kis 
munka még nem ártott meg  senkinek - futott át tekintetével 
újra  a helyszínen, majd hagyta, hogy Peabody elmondja a benyomásait. 
- Talán sikerül DNS-mintát vennünk a lámpáról vagy az 
áldozat ökléről - pillantott le Peabody a holttestre. - Jó formában volt.  Úgy tűnik, okozott egy kis gondot a támadójának. 
- De nem eleget. 
Miután a takarítók gondjaira bízták a lakást, elindultak a 
könyvelőcég  felé. 
- Tudod, arról a gyerekről eszembe jutott valami. Milyen 
volt tegnap este a tanfolyam? 
- Ne merd még egyszer megkérdezni.  Soha többé. 
- Ugyan már. 
- Mondtam: soha! 
Peabody  igyekezett palástolni a vigyorát, és az oldalablakon kinézve  vágyakozva bámult egy mozgóárust. 
- Mindjárt itt a babaváró parti. Felkészültél rá? 
- Aha, aha,  aha - legalábbis Eve remélte, hogy valóban 
felkészült. 
- Az ünnepek alatt varrtam Mavisnek egy édes kis takarót 
meg egy  kis cipőcskét és sapkát is. Mindegyik szivárványszínű. Tőled mit fog kapni? 
- Fogalmam sincs. 
- Nem vettél neki ajándékot? Nagyon a végére hagyod. 
- Maradt  még  pár  napom - pillantott  elgondolkozva a 
társára Eve. - Vehetnél valamit helyettem. Kifizetem. 
- Nem, nem. Az nem lenne helyes - fonta össze Peabody 
a karját a mellkasa előtt. - Mavis a legrégebbi  és a legjobb 
barátod, ráadásul ez lesz az első gyereke. Személyesen kell neki ajándékot venned. 
- A francba, a francba, a francba. 
- Azt  viszont készséggel felajánlom, hogy veled megyek, 
és segítek választani. Visszafelé jövet beugorhatnánk egy cuki 
kis bababoltba. Közben talán arra is marad időnk, hogy megebédeljünk. 
Eve maga elé  képzelte,  hogy gyerekholmit vásárol,  és 
minden erejét össze kellett szednie, hogy legyőzze a reszketését. 
- Adok száz dollárt, és azt veszel rajta, amit csak akarsz. 
- Ez övön aluli ütés volt - felelt Peabody. - De túl erős a 
jellemem ahhoz, hogy megvesztegess. Ezt személyesen kell elintézned, Dallas. Mégiscsak Mavisről van szó. 
- Tanfolyam, babaváró parti, és most a vásárlás. Meddig 
tart a barátság? 
Ahogy közeledtek a Sloan, Myers és Kraus  bejáratához, 
Eve félretette, mélyen eltemette magában ezeket a gondolatokat. 
Az előteret fényűzően rendezték be, de nem is  lehetett 
fásképp,  ha  meg  akarták tartani  a gazdag megbízóikat. 
A széles, szürke márványpult mellett egyszerre három ügyfélfogadó is dolgozott. Mindegyikük headsetet viselt, és buzgón 
gépeltek valamit az előttük elhelyezett billentyűzeten. Innen 
nyílt legyező alakban a három, kényelmes fotelekkel, képernyőkkel  berendezett,  szórakoztató  felvételeket  tartalmazó 
diszkekkel felszerelt ügyfélváró. 
Eve odament az egyik szőke, göndör, háromrészes öltönyt 
viselő recepciós elé, és a pultra tette a jelvényét. 
- Szeretnék beszélni az egyik főnökkel. 
A férfi kedvesen rámosolygott. 
- Az semmi esetre sem én vagyok. Egy bizonyos osztály 
vezetőjével kíván beszélni, vagy az egyik nagyfőnökkel? 
- Kezdjük kicsiben. Jó lenne találkozni Natalie  Copperfield és Bick Byson főnökeivel. 
-Lássuk  csak.  Copperfield  nemzetközi számlavezetéssel 
foglalkozik. Ezen az emeleten dolgozik, a főnöke Cara Greene. 
Byson, Byson, Byson... Megvan - és valósággal leénekelte az 
adatokat a képernyőjéről. - Személyes pénzügyi tanácsadó. Az 
egy emelettel feljebb lesz. A főnöke Myra Lovitz. 
- Először lássuk ezt a Greene-t. 
- Most éppen tárgyal. 
Eve egyik ujjával megütögette a jelvényét. 
- Szerintem már befejezte. 
- Nekem  mindegy. Máris kihívom. Nem  akar addig helyet foglalni? 
- Nem akarok semmi mást, csak Greene-t. 
Elegáns hely, gondolta várakozás közben Eve.  Rengeteg 
pénz  áramlik  keresztül ezeken  az  ajtókon,  és  semmi  sem 
vonzza úgy a gyilkosságot, mint a pénz. 
Cara Greene sötétvörös kosztümöt viselt, és annak ellenére, hogy nyakig begombolta, a kivágása sejtetni  engedte csinos mellét. Sima, karamellbarna arcán türelmetlen kifejezés 
ült, miközben tűsarkú cipőjében bekopogott a recepciós pult 
mögé. 
- Maguk jöttek a rendőrségtől? - szegezte az ujját vádlón 
Eve-re. 
- Dallas hadnagy vagyok,  ő pedig  a  társam,  Peabody 
nyomozó. Ms.  Greene? 
- Ahogy mondja.  Kihívattak egy roppant fontos tárgyalásról. Ha azt akarják  közölni, hogy a fiam már megint kerüli 
az iskolát, közlöm, hogy majd helyreteszem a fejét. Nem szeretem, ha rendőrök járkálnak az irodámba. 
- Nem a fia, hanem Natalie Copperfield miatt jöttünk, és 
ha az jobban tetszene, beszélhetünk az én irodámban is. Mégpedig most, rögtön. 
Greene azon nyomban óvatosabb hangot ütött meg. 
- Mi  történt Natalie-vel? Nem hiszem,  hogy azt akarják 
közölni, bajba keveredett. Sohasem sértette meg a törvényt. 
- Nem folytathatnánk inkább az irodájában? 
Greene arckifejezése  ismét megváltozott. Zöld szemében 
ezúttal némi félelem csillant. 
- Történt vele valami? Baleset? Jól érzi magát? 
- Jobb lenne az irodájában. 
-Jöjjenek velem - kerülte meg gyors léptekkel a pultot, 
és bevezette Eve-éket  egy üvegajtó mögé, amely közeledtére 
magától  kitárult.  Gyors  léptekkel keresztülvágott az alacsonyabb szintű alkalmazottak közös irodáján, majd elhaladt néhány irodaajtó  mellett. Odabent  könyvelők csámcsogtak a 
számokon. Végül elérték Greene sarokirodáját. 
Greene becsukta  az ajtót, majd Eve felé fordult. 
- Kérem, fogja rövidre. 
- Ms.  Copperfieldet ma hajnalban meggyilkolták. 
Greene-nek elakadt a lélegzete. Felemelte a kezét. Odalépett a falra szerelt automatához,  és kivett belőle egy üveg hideg  vizet, és anélkül, hogy kinyitotta volna, lerogyott a székébe. Már korántsem mozgott olyan fürgén, mint egy perce. 
- Hogyan? Hogyan? Nem értem. Sejtenem kellett volna, 
hogy valami nincs rendben,  amikor tegnap beteget jelentett, 
és a  ma reggeli  tárgyaláson  sem jelent meg. Tudnom kellett 
volna. Nagyon dühös voltam rá. Ez a tárgyalás...  - emelte fel 
ismét a kezét. - Elnézést.  Elnézést. Rettenetes - állt fel tántorogva, mielőtt Eve szóhoz jutott volna. - Istenem, Bick. A vőlegénye. Tudja már? Natalie az egyik igazgatónk menyasszonya volt. Biztosan fent van az emeleten. Ó, Istenem. Májusban akartak összeházasodni. 
- Ms. Copperfield közvetlenül maga alatt dolgozott? 
- Egyike  volt a legjobb munkatársaimnak, és gyorsan 
emelkedett felfelé a ranglétrán. Nagyszerűen végezte a dolgát.  Úgy értem... Istenem, Istenem, nagyon jól csinálta. Kitűnően. Csinos volt, megnyerő, ügyes, és keményen dolgozott. Azt terveztem, hogy előléptetem, és felajánlok neki egy 
igazgatóhelyettesi állást. 
- Barátnők voltak - szúrta közbe Peabody. 
- Igen, noha nem a legjobbak. Kellett tartanunk némi távolságot, de nem többet, mint amennyit a főnök-beosztott viszony megkövetel.  Ennek ellenére igen, barátnők voltunk 
hunyta le a szemét Greene, és a homlokához szorította a jeges 
palackot. - Nagyon jóban voltunk. Nem hiszem el, hogy ez 
megtörténhetett. 
- Kérem, árulja el, hol volt éjfél és hajnali  négy óra között. 
-Nem gondolhatja komolyan, hogy én...  -  ült vissza 
Cara a helyére, de ezúttal kinyitotta az üveget, és nagyot kortyolt belőle. - Otthon. A férjemmel és a tizenkét éves fiammal. Nem sokkal éjfél után feküdtünk le. Istenem, hogy ölték 
meg? 
- Egyelőre nem árulhatjuk el  a részleteket.  Natalie a barátnője  volt, ráadásul a beosztottja is. Nem említette, hogy 
aggasztja valami? Nem fenyegették meg? 
- Nem, nem, nem. Az elmúlt  néhány héten  némileg szétszórt volt,  de ezt az esküvői előkészületek  számlájára írtam. 
Bicknek viszont biztosan elmondta, ha valami nyugtalanította. Mindent megbeszéltek. 
Aha, gondolta  Eve. Több mint valószínű, hogy valóban 
így történt. 
- Min dolgozott Natalie? 
- Egy csoportot vezetett. Sok számlát kezeltek. 
- Szükségünk van egy listára ezekről a számlákról, és látnunk kell az aktáit is. 
- Ezt a kérésüket nem teljesíthetem. Titoktartási kötelezettségünk van az ügyfeleink felé. Csupaszra perelnének bennünket,  ha kiderülne, hogy átadtuk az aktáikat a rendőrségnek. 
- Szerzünk parancsot. 
- Kérem,  tegyék meg. Komolyan mondom. Szerezzenek 
egy parancsot, és akkor személyesen adok át minden adatot, 
amire csak szükségük lehet. Beszélek Mr. Krausszal - folytatta, miközben  felállt. - El kell  mondanom neki, hogy mi történt. És Bick.  Beszélniük kell vele. 
- Ma hajnalban Bick Bysont is meggyilkolták. 
Ezt hallva  Greene arcából kifutott az összes vér. 
-Nem...  Erre nem  is gondoltam. Nem tudom, mit 
mondjak. Rettenetes. 
- Nagyon  sajnálom. Megértem, min megy most keresztül. Mr. Byson főnökével is szeretnénk beszélni. 
-Az...  Izé...  Istenem, már gondolkodni sem tudok. 
Myra. Myra Lovitz a főnöke. Máris felhívom. 
-Jobb szeretnénk, ha nem beszélne vele a gyilkosságról. 
Ki dolgozott még Ms. Copperfielddel a számlákon? 
- Máris összeállítok egy névsort. Bocsánat - rántotta ki az 
egyik fiókot, és elővett egy zsebkendőt. - Bocsánat, kezdek 
összeomlani. Felszólok az emeletre, és  bejelentem magukat 
Myra titkáránál. Ezzel segítek? 
- Az  jó lesz. Köszönjük a segítséget. Visszajövünk az aktákért, amint megszereztük a parancsot. 
Az emeletre érve a titkár azonnal bevezette Eve-éket egy 
irodába, amely csaknem megegyezett Cara munkahelyével. 
Myra Lovitz egy aktákkal, diszkekkel és jegyzetlapokkal 
borított  íróasztal mögött ült.  Eve  úgy  becsülte, a hatvanas 
evei elején járhat.  Őszes haja remekül illett szigorú, szögletes 
arcához. Kék, halszálkacsíkos kosztümöt  viselt, és minden ízébői sugárzott, hogy igazi üzletasszony. Amikor Eve és Peabody beléptek, kelletlenül rájuk mosolygott. 
- Oké, mire véljem a látogatásukat? Razziáznak? 
- Bick Byson miatt jöttünk. 
Erre a kijelentésre még az eddigi savanyú mosoly is eltűnt 
Myra arcáról. 
- Történt valami a fiúval? Egész reggel próbáltuk elérni. 
- Meghalt. Meggyilkolták az éjjel. 
Myra összeszorította a száját. Az asztal lapján nyugvó keze 
ökölbe szorult. 
- Ez az átkozott, istenverte város. Kirabolták? 
- Nem. 
Eve ezúttal hagyta Peabodyt  érvényesülni. A társa tette 
fel a kérdéseket, ő vette fel Myra Lovitz vallomását. A beszélgetés csaknem szóról szóra úgy zajlott, mint Greene-nél, kiegészülve Myra maró stílusával. 
- Átkozottul jó volt a kölyök. Okos és  megbízható. Kellemesen társalgott az ügyfelekkel, amikor látta, hogy erre van 
szükségük, de arra is ráérzett, kikkel kell  rögtön az üzletre 
térni. Remek emberismerő volt, tudják? Azt az édes kislányt 
is, a számlavezetésről? Mindkettőt megölték? Istenem, hová 
jutott a világ. 
- Min dolgoztak? - kérdezte Peabody. 
- Hogyhogy  min? Bick és  Natalie  nem kaptak  közös 
munkát. Bick egyéni ügyfelekkel, Natalie pedig cégekkel foglalkozott. Elsősorban külföldi cégekkel. 
- Hogy viselkedett Byson az elmúlt néhány héten? 
- Most, hogy mondja, feltűnt, hogy egy kicsit feszült. Közeledett  az esküvője, és nemrég  vásárolt egy tribecai lakást, 
amit fel  kellett újítani. Minden oka megvolt rá, hogy egy kicsit ideges legyen. 
- Nem említette, hogy aggasztja valami? 
- Nem - vonta össze Myra a szemöldökét. - Azt akarják 
mondani, hogy  a gyilkos előre megfontoltan ölte meg azt a 
két gyereket? 
- Nem, asszonyom - szólt  közbe Eve. - Egyelőre nem 
akarunk mondani semmit. 
Miután itt is elkezdődött a huzavona a parancs körül, Eve 
már csupán egyvalamire vágyott.  Mégpedig visszamenni a 
kapitányságra, hogy ott nyugodtan  megírja a jelentését, felállítson egy idővonalat, valamint a táblát. 
Peabody viszont az odáig vezető úton  sem tagadta meg 
önmagát. 
- Minél tovább halogatod, annál nagyobb bajban leszel, 
és végül egyedül kell majd megvenned a babaholmit. 
- Én nem  szoktam vásárolni. Sem egyedül, sem pedig veled.  Egyszerűen  beugrunk  valahová, és kész. Jobb, ha nem 
tart tíz percnél tovább. 
- Utána viszont eszünk, igaz? 
- Veled mindig csak a  baj van. Még az is elképzelhető, 
hogy nem  találok parkolóhelyet. Akkor majd rendelek Online. Csak mondd  meg, hogy mit, és  máris megszerzem. Jó 
lesz így? 
-Nem. 
- Aljas vagy. 
- Majd  megköszönöd, ha látod Mavist ellágyulni az ajándékod láttán. 
- Nem  szeretem, ha bárki is  ellágyul a környezetemben. 
Kivéve, ha csokoládé. 
- Ha már szóba került az édesség,  milyen tortát kértél a 
babaváró partira? 
- Fogalmam sincs. 
Peabody döbbenten mocorgott az ülésben. 
- Ezzel azt akarod mondani, hogy nem intézed el a tortát? 
Nem  tudom.  Talán  elintéztem  - rándult össze Eve 
gyomra,  mivel  tisztában volt  azzal, hogy bármennyire is szeretné, nem  tudja elkerülni az eseményt. - Nézd, felhívtam 
egy rendezvényszervező céget,  oké?  Teljesen egyedül.  Nem 
varrtam Roarke nyakába, és Isten  bocsássa meg, nem kértem 
Summerset segítségét sem. 
- És mit rendeltél? Úgy értem, milyen témában kérted a 
tortát? 
Eve-nek már nem remegett a gyomra. Valósággal háborgott. 
- Mit értesz azon, hogy milyen témában? 
- Nem választottál témát? Hogy lehet téma nélküli babaváró partit szervezni? 
- Krisztusom, ehhez még téma is kell? Még csak azt sem 
tudom, hogy  mit  akar ez  jelenteni. Felhívtam egy rendezvényszervező irodát. Közöltem velük,  hogy  babaváró parti 
lesz, nagyjából hány ember várható, mikorra és hová. A vonal 
túloldalán  egy nő elkezdett mindenfélét kérdezni.  Belefájdult 
a fejem. Mondtam, hogy hagyja abba,  különben kirúgatom. 
Csak tegye, amit ilyenkor szoktak. Miért nem elég ennyi? 
Peabody hosszan és őszintén felsóhajtott. 
- Add  meg a rendezvényszervező számát,  majd én beszélek velük. A díszítést is ők intézik? 
- Istenem, még díszítenem is kell? 
- Úgy látom, segítségre szorulsz, Dallas.  Beszélek a rendezvényszervezőkkel, odamegyek hozzád, és mindenben  segítek. 
Eve  összevonta a szemöldökét, és  próbálta  eltitkolni, 
mennyire megkönnyebbült. 
- És mibe fog ez nekem kerülni? 
- Semmibe. Szeretem a babaváró partikat. 
- Akkor te beteg vagy. 
- Nézz előre! Az a kocsi épp most indul. Állj be a helyére! 
Állj be a helyére!  Csaknem az ajtó előtt parkolt. Ez biztosan 
egy jel a termékenység istennőjétől, vagy valami hasonló. 
- Átkozott hippi - dünnyögte Eve, de azért benyomakodott a kocsival a felszabadult parkolóhelyre. 
Arra gondolt,  nem fog  tetszeni neki a bababolt. Azok közé tartozott, akik alaposan ismerik önmagukat, és  tudta, hogy 
ezúttal sem téved. 
Odabent  hatalmas plüssállatok  és zsibbasztóan andalító 
zene fogadta. Aprócska székeket, és különös, fonott hálóból 
készített ketreceket látott maga előtt, a falakon és a mennyezetről pedig állatfigurák és pufók csillagok lógtak. A polcok 
roskadoztak a fura, miniatűr ruhák alatt. Észrevett egy cipőcskét, amely nem  volt  nagyobb a  hüvelykujjánál.  Arra 
gondolt, hogy az ilyen apró lábbelik teljesen természetellenesek. Hiszen ami ilyen  picike, nem is tud két lábon járni.  Akkor meg minek neki cipő? 
Néhány furcsa játékszer mozogni kezdett, vagy csilingelő 
zenét  játszott, amikor  közelebb  hajolt,  hogy  alaposabban 
szemügyre vegye. 
Ráadásul az üzlet tele volt terhes nőkkel. Mások hevederben, vagy  vállra vehető, párnázott ülésekben hordozták méhük gyümölcsét. Az egyik  ilyen gyümölcs vékony, földöntúli 
hangon bömbölt. 
A nagyobb gyerekek babakocsiban ültek, vagy szabadon 
kószáltak a polcok  között,  ököllel csépelték a plüssállatokat, 
vagy felmásztak mindenre, ami eléjük került. 
- Bátorság! - súgta a fülébe Peabody, és gyorsan belekarolt, mielőtt meggondolhatta volna magát. 
- Csak mutass rá valamire, és megveszem. Bármire. Nem 
számít, mennyibe kerül. 
- Ez  nem így működik. Odamegyünk az egyik képernyőhöz. Mavis  már regisztrálta magát.  Megnézzük,  hogy mire 
vágyik, és mit vettek már neki. Remek holmikat tartanak ebben a boltban. 
- Miért kell egy  kisbabának, aki  nem tud járni, beszélni, 
de önállóan még enni sem, ennyi minden? 
- Például pontosan azért, amit felsoroltál. Ráadásul a kisbabáknak különösen fontos a kényelem, és az, hogy minél 
több inger érje őket. Itt is vagyunk - kapcsolta be Peabody az 
egyik képernyőt, amelyen azonnal megjelent egy fiatal, elbűvölően mosolygó eladónő. 
- Üdvözlöm  önöket a Gólya Hozta bababoltban! Miben 
segíthetek? 
- Szeretném látni Mavis Freestone listáját. 
-Azonnal mutatom!  A teljes listát  megtekintik,  vagy 
csak azt a részét, amelyet még nem elégítettek ki? 
- Csak  a maradékot - vágta rá  gyorsan  Eve.  - Semmi 
szükség a teljes listára. 
- Egy pillanat! 
-Miért beszél ilyen furcsán? - kérdezte Peabodyt Eve. 
Mintha agyhalott lennék. 
-Nem akart... 
-Dallas? 
Eve csaknem ugrott egyet, amikor meghallotta, hogy valaki a  nevén szólítja. Megfordult, és megpillantotta a feléje 
kacsázó Tandy Willowbyt. - Ó, és Peabody, igaz? Egyszer találkoztunk Mavisnél. 
- Persze, már emlékszem. Hogy vagy? 
- Igazán remekül - simogatta meg Tandy a hasát. - Hamarosan kezdem a visszaszámlálást. Mavisnek vásároltok? 
- Csak áruld el, hogy mit vegyek  - fogta Eve már-már 
könyörgőre. - Sietek. 
- Semmi gond. Történetesen van itt valami. Töröld a keresést - utasította a számítógépet. - Lehet, hogy többe kerül, 
mint amennyit rá szánsz... 
- Azzal ne törődj. Csak csomagold be. 
- Kicsit nagy. Tudod, letámadtam már párszor Mavist, és 
meggyőztem, hogy a babaváró partiig ne vásárolja fel a boltot. Látott itt egy ringatószéket, és teljesen beleszeretett - vezette be Eve-et és Peabodyt  a polcok közé Tandy. - Beszéltem a  főnökömmel, hogy rendeljen egyet abban  a színben, 
amely  Mavisnek is  tetszik. Tudom, hogy mindenképpen 
megveszi, ha nem kapja meg ajándékba. Megmutatom a mintadarabot, utána a képernyőn megnézhetitek. A raktárban 
van. 
- Remek. Nagyszerű. Máris kifizetem. Hé! - csattant fel 
Eve, amikor Peabody oldalba bökte a könyökével. 
- Legalább nézd meg. 
- Ó, ezt valóban látnotok kell - helyeselt Tandy. - Tényleg remek - lelkendezett. 
Eve megpillantott egy mentazöld,  S alakú izét, amelynek 
láttán Peabody lelkesen gügyögni kezdett. 
- Megtámasztja a kisbabát, miközben  ringatja, himbálja, 
rezeg, és még zenél is. Húsz felvétel jár vele, de a repertoár 
tetszés szerint bővíthető. Képes rögzíteni  az anya és az apa 
hangját is. Amit csak a vevő akar - simított végig lágyan 
Tandy a szerkezet egyik ívén. A vízálló huzat könnyen tisztítható, és nagyon puha. Simogasd csak meg. 
Eve tudta, mit vár tőle Tandy, ezért egyik kezével végigsimított az anyagon. 
- Kellemes. Puha. Bolyhos. Megveszem. 
- Ki kell próbálnod - erősködött Tandy. 
- Nem sze... 
- Ugyan már, Dallas - nógatta Peabody. - Ülj bele. 
-Jézusom, rendben,  rendben - ereszkedett le a székbe 
Eve, miközben komplett idiótának érezte magát. - Mozog 
jelentette ki, amikor érezte, hogy a szék megmoccan, mintha 
élne. 
- A zselépárna  felvette  a tested  alakját -  mosolygott 
Tandy. - Bármilyen pozícióba be lehet állítani. Reagál az élőszóval kiadott utasításokra is, de a két karfába építve megtalálod  a vezérlőgombokat. így a balkezesek és a jobbkezesek is 
könnyen használhatják. Egy ujjal fel lehet pattintani a takarófedőt - mutatta be Tandy. - A luxusmodellbe további funkciókat is beépítettek. Alszik a baba, fáradt a mama? - érintett 
meg Tandy három gombot, mire a szék halkan felzúgott, miközben kinyílt az oldala, és kiemelkedett belőle egy párnázott 
minibölcső. - Elég beletenni a babát,  és máris lehet szunyókálni. 
- Ez csodálatos - turbékolt Peabody, mint egy szerelmes 
galamb. 
- Húsz font súlyt bír el, és a széktől teljesen függetlenül 
ringatózik. A másik oldalába egy  tárolórekeszt  rejtettek a 
szakáilkának, a párnácskának és a takarónak. Mindent megcsinál, épp hogy csak tisztába nem rakja, és meg nem eteti a 
picit. 
- Oké - állt fel Eve némileg megkönnyebbülve. 
- A legjobb  értékelést kapta a  Modern Babától, a Szülők 
Lapjától és a Modern Családtól. A Gyerekcsatorna tavaly az  év 
bútorának választotta. 
- Megveszem. 
- Komolyan? - pirult el boldogan Tandy. - Ó, ez nagyszerű. Fantasztikus. 
- Házhoz tudod szállíttatni a babaváró partira? 
- Természetesen, és mivel úgyis itt dolgozom, elintézem, 
hogy utána átvigyék Mavishez. Méghozzá felár nélkül. 
- Nagyon köszönöm - mérte végig Eve a széket. - Mégis, 
mennyibe kerül? 
Amikor Tandy elárulta, Peabody hatalmasat nyelt. Eve 
csak nézte a bútort, majd kijelentette: 
- Szent szar. 
- Tudom, hogy szörnyen soknak  hangzik,  de megéri  az 
árát, és ha még ma nyitsz egy Gólya Hozta-számlát, kapsz  tíz 
százalék engedményt. 
- Köszönöm, inkább nem - állt ellen  Eve a csábításnak, 
miközben megdörzsölte az arcát. - Kifizetem a teljes árat. 
- Ez csodálatos ajándék, Dallas - lelkesedett Peabody. 
- Az.  Komolyan az -  lábadt könnybe Tandy  szeme. 
Mavis  nagyon szerencsés, hogy hozzád hasonló barátai vannak. 
- Ahogy mondod. 
Ez csak pénz, emlékeztette magát  Eve, miközben kifizette 
a ringatószéket. Csak  egy halom átkozott  pénz. Miközben 
próbált szabadulni a döbbenettől, Tandy és Peabody kellemesen elbeszélgettek a babákról, a búcsúztatóról, és a különféle 
mütyürkékről,  amelyekkel a csecsemők játszanak. Amikor a 
szoptatáshoz értek, Eve úgy érezte, itt az ideje, hogy közbelépjen. 
- Most már igazán mennünk kell. Sok a dolgunk. 
- Nagyon örülök, hogy beugrottatok, és nem csak azért, 
mert megvetted azt a széket. Egyszerűen alig várom  a szombati búcsúztatót. Az  utóbbi időben keveset beszélek emberekkel - tette hozzá könnyed nevetés kíséretében. - Még be is 
kereteztem Mavis babaváró partiját a naptáramban. Az a legfontosabb esemény, leszámítva a  saját picim  születését  -  simogatta meg a pocakját. - A ringatószéket péntek délig házhoz szállítják. Ha valami gond lenne, nyugodtan hívj fel. 
- Rendben.  Mindent köszönök, Tandy. 
- Viszlát! 
Eve  hálásan lépett ki a meleg  boltból a város hideg, zajos 
valóságába. 
- Mennyi az idő, Peabody? 
- Izé... Mindjárt fél kettő. 
- Legszívesebben lefeküdnék egy elsötétített szobában. 
- Nos, ami azt illeti... 
- Szolgálatban vagyunk, ilyenkor nincs pihenés.  A gyors 
felejtés érdekében sült szóját javaslok. 
- Enni  fogunk? - és Peabody  csaknem  táncra  perdült 
örömében. - Gyakrabban kellene vásárolni járnunk. 
- Ezt meg ne halljam még egyszer. 
Negyedik fejezet 
Eve maga sem tudta, mit szólnának az emberek, ha megtudnák, hogy sokkal jobban érzi magát a halottasházban, mint a 
bababoltban. Ráadásul nem is bánta. A hűvös, fehér falakat és 
a fenyőillatú fertőtlenítő alól előszivárgó halál szagát legalább 
ismerte. 
Belökte a vaskos lengőajtót. Odabent Morris, a vezető patológus éppen Bick Byson agyát emelte ki a koponyájából. 
- Értem én. Egyet fizet, kettőt vihet - írta fel Morris a súlyát, majd letette egy tálcára. Elegáns ruháját  műanyag köpeny védte. 
Alacsony volt, de jó felépítésű. Sötét, kissé vágott szeme 
kellemes megjelenést kölcsönzött  az arcának. Hosszú, hollófekete  haját hátrafésülte és összefonta. 
- Én is így  látom - helyeselt Eve. - Ugyanaz  a módszer. 
Mi a véleményed, a gyilkos is ugyanaz? 
- Egy kicsit fitogtatta az erejét. Szaknyelven szólva agybafőbe verte az áldozatait. Összekötözte a kezüket és a lábukat. 
Nem lennék meglepve, ha  a labor kiderítené,  hogy  mind a 
két esetben ugyanarról a tekercsről tépték a ragasztószalagot. 
A halál oka mindkét esetben fulladás. A férfit megbénították, 
méghozzá úgy, hogy közvetlenül a szegycsont fölé szorították 
a fegyvert. Mint ahogy a helyszínen te is megállapítottad, az 
ujjízületei  lehorzsolódtak. Sikerült  megütnie  a  támadóját. 
A hátából és a fenekéből eltávolítottam néhány  apró szilánkot. 
- Biztosan  a  törött lámpából származnak. Úgy tűnik, felkapta  a hálóban, és így ment át a nappaliba, majd megpróbálta fegyverként  használni a behatoló ellen. 
- A  halál beállta  után egyik áldozat  sem szenvedett el 
semmiféle sérülést. Egyiküket sem erőszakolták meg. A nő... 
törölte meg folyékony  kesztyűbe  bújtatott kezét Morris, 
majd átsétált ahhoz az asztalhoz, amelyen Natalie feküdt. 
- Te nem ilyen  vágást szoktál ejteni - vonta össze Eve a 
szemöldökét, miután alaposan megnézte a holttestet. 
-Jó  szemed van, Dallas - kacsintott rá elismerően Morris. 
- Valóban nem én boncoltam, hanem egy új fiú, de természetesen személyesen felügyeltem a munkáját. Az  a mottónk, 
hogy csak a halottakból lehet bármit is tisztességesen megtanulni. Visszatérve a nőre, megkínozták, mielőtt megölték. Eltörték az ujjait.  A szögből és a törött ujjak helyzetéből ítélve 
hátulról  - emelte fel Morris a kezét, és a saját ujjain mutatta 
be a módszert. - Hatásos, és roppant fájdalmas. 
Eve-nek eszébe jutott,  milyen őrjítő kínokat állt ki, amikor az apja eltörte a karját. 
- Aha, ez nagyon is igaz. 
- A vállán, a hasán és a talpán látható  égésnyomokat egy 
lézeres mutatóval, vagy valami hasonlóan  egyszerű eszközzel 
okozták. Látod? Kör alakúak. Nagyon  határozottan oda kellett nyomni a bőrhöz, hogy ilyen erős nyomot hagyjon. 
Eve felvett egy mikroszemüveget,  és alaposan megszemlélte, amit Morris mutatott. 
- Az égések  körvonala éles, alig  mosódik el. Annak ellenére, hogy a gyilkos összekötözte a  bokáját, biztosan vergődött, miközben kínozta. Ezért az egyik kezével le kellett szorítania a lábát. Nagyon komolyan vette a  feladatát. 
Eve levette a szemüveget. 
- Az orra is eltörött. 
- Igen. Közelebbről megnézve magad is láthatod a zúzódásokat  mindkét orrlyuka mellett  -  emelte fel  Morris a 
mikroszemüveget, majd miután Eve a társa felé intett a hüvelykujjával, odanyújtotta Peabodynak. 
Peabody feltette, és előrehajolt. 
- Csak egy  csomó horzsolást  látok  - figyelt összevont 
szemöldökkel, amikor Morris megvilágított egy apró foltot 
Natalie orra mellett.  - Oké, értem. Nem hiszem, hogy magamtól is észreveszem, de most már minden világos.  A gyilkos beragasztotta a száját, majd erősen befogta az orrát, hogy 
nem kapott levegőt. 
- Törött orron keresztül amúgy is nehéz lélegezni, ezt fokozta tovább a gyilkosa. 
- Vallatta - fordult Morris felé  Eve. - Ha egyszerűen halálra akarta volna kínozni, sokkal kegyetlenebbül bánik vele. 
Összeszabdalja, eltöri még néhány csontját, és sokkal  kegyetlenebbül összeégeti a testét. Talán meg is erőszakolja. 
- Egyetértek. Csak meg  akart  tudni tőle valamit. Ellenben a férfit nem kínozta meg. Csak  összeverte és megfojtotta. 
- Mert a nő elmondta, vagy  odaadta neki, amit  akart 
vonta le Peabody a következtetést. 
- A második  áldozatnak pedig azért kellett meghalnia, 
mert az első elárulta,  hogy ő is tud vagy látott valamit. Eredetileg csak a nőt akarták megölni - mormolta Eve. 
A kapitányságon Eve egy csésze kávé kíséretében leült az íróasztala mögé, és a frissen szerzett adatok ismeretében  megírta 
a  gyorsjelentését. Majd felhívta az államügyészi hivatalt, és 
elkezdte kiudvarolni  belőlük a parancsot, amely értelmében 
betekintést nyerhet az áldozatok munkájába. 
Ügyvédek,  gondolta.  A könyvelőcég ügyvédei  minden 
követ  megmozgatnak majd, hogy  ebben megakadályozzák. 
Ez egyáltalán nem  szokatlan, gondolta, de  ennek  ellenére 
meg fogják kapni az  engedélyt, hogy betekintsenek az aktákba, habár valószínűleg csak a nap végén. 
Felhívta a labort. Az összegyűjtött bizonyítékok arra vártak, hogy végre foglalkozzon velük valaki. A laborosok előadták  a szokásos  sirámaikat, miszerint ők sem tudnak csodát 
tenni, satöbbi, satöbbi. 
A két áldozattal nagyjából egyórányi különbséggel végeztek. Elsőként a nőt intézték el. Ugyanannál a cégnél dolgoztak, de különböző munkakörben. Mindkét lakásból elvitték a 
számítógépet és a diszkeket. 
Egyiküknek sem voltak ismert ellenségeik. 
A gyilkos biztosan kocsival ment. Nem  tömegközlekedési 
eszközzel utazott a két gyilkosság helyszíne között. 
Összevonta a szemöldökét, megnézte  az üzeneteit, és látta, hogy Peabody összeállította az áldozatok regisztrált számítógépeinek a listáját. Két asztali gép és két zsebszámítógép. 
Az elektronikus jegyzettömböket viszont nem vette  nyilvántartásba a CyberÖrség. Ebből sem találtak a helyszíneken, 
pedig az áldozatok szakmájában nem lehetett meglenni nélkülük. 
Remek összetett feladatok elvégzésére is alkalmas  gépek, 
gondolta  Eve, miközben vetett egy pillantást a  modellekre, 
viszont rögtön látta, hogy a gyilkos nem mászhatott be Bysonhoz a tűzlétrán  úgy,  hogy közben Copperfield számítógépét cipelte. 
Nem, biztosan volt járműve, amellyel elszállította a gépeket. 
Vajon hol parkolt? Közel lakik legalább  az egyik tetthelyhez? Egyedül dolgozott? 
A ragasztószalagot, a bénítót, a lézeres mutatót és az esetlegesen nála lévő eszközöket magával vitte. 
Tudta, hogy a házban, ahol Natalie lakott, nincsenek riasztók és biztonsági kamerák, mint ahogy azt is,  hogy a második helyszínen  erősebb biztonsági rendszerre kell számítania. A behatolás előtt mindent alaposan megnézett, és felkészült, de az is elképzelhető,  hogy ismerte az épületet. 
Esetleg már járt is odabent a gyilkosságot megelőzően. 
Vajon kapcsolatba került az áldozatokkal? 
Felállt, elkészítette a táblát, majd visszaült az asztal  mögé, 
és úgy fordította a székét, hogy lássa az áldozatok fényképét. 
- Mit tudhattál, Natalie? Mi volt nálad? Mire jöttél rá? 
Bármi is volt, aggódtál miatta. 
Aznap reggel, amikor meggyilkolták, beteget jelentett. Új zárat 
és kukucskakamerát szerelt az ajtóra, pedig azt tervezte, hogy néhány 
hónapon belül ott hagyja azt a lakást. Aha, tényleg nagyon aggasztotta valami. 
De nem eléggé ahhoz, hogy ezt a húgával vagy a főnökével is megossza, pedig állítólag barátnők voltak. 
Bick viszont bement a munkahelyére. Talán nem idegeskedett annyira, mint Natalie, vagy mert szemmel akart valamit követni. 
Azért Natalie annyira nem félt, hogy megkérje  a barátját, 
töltse nála az éjszakát. 
A hálószobában talált kés ellenére nem féltette az életét. 
Ideges volt, zaklatta valami, és ezért óvatossá vált.  Viszont 
nem érezte, hogy veszélyben az élete. Talán még ostobának is 
bélyegezte saját magát,  amikor bevitte az ágy mellé  a kést. 
Nem félt annyira,  hogy  értesítse a rendőrséget,  vagy néhány 
napra a vőlegényéhez költözzön. 
Talán dolgozott valamin, és ehhez nyugalomra, valamint 
a megszokott környezetére volt szüksége. Viszont  amikor eljött az este, kezdett nyugtalankodni. 
Visszajátszotta Natalie maroklinkjéről az utolsó beszélgetést. 
: Hello, Nat! 
Palm. Merre jársz? 
Valahol  Montana fölött.  Tudod,   a VegasNew York járaton vagyok. Mindkét irányban 
tele  a  sikló.  Későn  érek  New   Yorkba. 
Ugye, még mindig áll, hogy álhatók nálad? 
Persze.   Már  nagyon   régen  beszélgettünk. Hiányzol. 
Te  is  nekem.  Hé,  csak  nincs  valami 
baj? 
Nincs, nincs.  Csak tele a fejem. 
Összevesztél Bickkel. 
Nem,  minden rendben velünk,  csak...  sok 
minden történt mostanában.  Figyelj, ugye 
holnap szabad  leszel? 
Egy ilyen  műszak  után  ki  is  jár  egy 
kis pihenés. Te is kiveszel egy  szabadnapot?  Tölthetnénk  együtt. 
Jó  ötlet. Vásárolgatunk  egy kicsit. 
És  beszélgetünk  az esküvőről. 
Aha.  Legalább kitisztul  egy  kicsit a 
fejem, és az is lehet,  hogy mutatok neked 
valamit. 
Csak nem pirultál  el? 
Micsoda?  Nem,  nem arról  van  szó,  hanem... 
A fene  egye  meg,  az  5A már  megint engem akar. 
Menj  csak  nyugodtan.    Holnap   reggel 
majd beszélünk. Ja,  megkaptad  az új  kulcsot és a  kódot, amit ma reggel küldtem? 
Itt van  nálam.  Nagyon fáradtnak tűnsz, 
drágám. Micsoda...  Ó,  az  Isten  szerelmére. 
Csak  csönget   és   csönget.   Ne  haragudj, 
Nat. 
Minden  oké.  Menj csak nyugodtan. Hamarosan úgyis  találkozunk.  Úgy örülök,  Pálma,  hogy végre  együtt tölthetünk  egy kis 
időt. 
Én is.  Sütsz  reggelire palacsintát? 
Naná, hogy sütök. 
Viszlát! 
Eve arra gondolt, hogy az áldozat hangján érződött, hogy 
feszült. Ehhez még analízisre sem volt szüksége, a fülével is 
hallotta. Sőt a szemén is látszott, hogy valami nyugtalanítja, 
de nem félelem, inkább csak a kimerültség. 
El  akarta  mondani  a húgának,  hogy  mi bántja.  Mint 
ahogy  a vőlegényének  is elárulta. Pálma  nagy szerencséje, 
hogy nem volt a lakásban a gyilkosság idején. 
Keresett valakit, akivel megoszthatja, ami a szívét nyomja, és tanácsot kérhet tőle. Megtudtam valamit, találtam valamit,  gyanakszom valamire, és most fogalmam sincs, mit tegyek. 
Eve lehunyta a szemét, és maga elé idézte Natalie tiszta és 
nőies,  egymáshoz tökéletesen illő bútorokkal berendezett lakását.  Akárcsak a ruhák,  gondolta. Azok is mind passzoltak. 
Natalie-nek határozott  elképzelése és stílusa volt. Keményen 
dolgozott, és gyakorlatias szempontok szerint szervezte az életét. Új zárat szerelt fel. Óvatosan viselkedett. Elővigyázatosan. 
Bármit is tudott, vagy bármi is volt a birtokában, amiért 
megölték, nem fogta fel a jelentőségét, vagy nem törődött vele. Eve viszont úgy  vélte, Natalie Copperfield olyan nő volt, 
aki tisztában van azzal,  amit tud. 
Talán a vőlegényén  kívül mással  is megosztotta a tudását. 
Ha így történt, akkor rossz embert választott. 
Eve elővette a névsort, és elkezdett utánanézni az áldozat 
munkatársainak, főnökeinek és a cég vezetőinek. Majd felhívta Peabodyt a belső  linken. 
- Nézz  utána  mindenkinek,  aki  egy épületben  lakott 
Copperfielddel.  Esetleg a házban vagy a környéken vett észre 
valamit, amit nem lett volna szabad. 
- Épp most akartam bemenni hozzád.  Megkaptam a 
szomszédok vallomását. Mind a két helyszínről. A felszínen 
nincs  bennük semmi érdekes. 
- Akkor a felszín alá kell ásnunk.  Ez a te feladatod lesz. 
Én addig megnézem az anyagi helyzetüket. 
-  Nem zsaroltak senkit. Legalábbis az  ösztöneim azt súgják. 
- Ennek ellenére megnézzük. 
Eve egyetértett a társával. Ő sem érezte, hogy a fiatal jegyespár zsarolásból tartotta fenn magát, ennek ellenére lekérte Natalie adatait. Pontosan azt kapta, amire a foglalkozása 
alapján  számított. Szervezett,  takarékos,  kiegyensúlyozott 
számlákat. Az apróbb kivétek sorát csak egyszer törte meg 
egy nagyobb összeg. Három hónappal ezelőtt a Fehér Esküvő 
számlájára utalták át menyasszonyi ruháért, fátyolért  és  fehérneműért. 
Ellenben  a  lakásban  nyomát  sem  találták  semmiféle 
menyasszonyi ruhának. 
- Ebben nincs semmi különös - árulta el Peabody. - Elképzelhető, hogy az üzletben tartotta, és úgy kérte a házhoz 
szállítást, hogy csak egy héttel a nagy nap előtt érkezzen meg. 
-  Ó. Értem. Azért ellenőrizd. Biztosra kell mennünk. 
-  Az első helyszín egyik lakóját néhányszor elkapták, mert 
csekély mennyiségű kábítószert tartott magánál. Utoljára három évvel ezelőtt.  A neve Michael Pauli. A másodikon pedig 
lakik  valaki, akinek kisebb bolti lopások  terhelik  a priuszát, 
de egyik sem mostanában történt. 
- Átnéztem az áldozat munkatársainak az  adatait. Máris 
átküldőm az eredményt, és indulok az ENyÜ-re. Hátha  találtak valamit Natalie maroklinkjén. 
- Az ENyÜ-re én is átmehetek. 
- Persze.  Hogy egymás seggét szorongassátok McNabbal. 
-Ó. 
- Nézz utána a névsorban szereplő embereknek, Peabody, 
és azonnal hívj fel,  ha találsz valami különöset. Ha nem, akkor küldd át  az eredményt az irodai  és az  otthoni számítógépemre. Ha végeztél, leléphetsz.  Menj haza, és ott játsszatok 
seggrepacsit. 
- McNab feneke nem túl nagy, de ami van neki, az... 
Eve bontotta a vonalat, hogy megkímélje magát a részletektől.  Időt takarított meg azzal is, hogy nem a mozgójárdát, 
hanem a felvonót választotta. Ilyenkor egyszerűen nem lehetett  beférni az  egymásnak szorult  emberektől a  kabinba. 
A mozgójárdán valamivel jobb volt a helyzet, de azt is szinte 
teljesen megtöltötték az ügyeiket intéző, vagy éppen gyanúsítottakat kísérő nyomozók. 
Eve addig tülekedett, amíg sikerült leszállnia, és az utolsó 
emeletet inkább gyalog, a lépcsőn tette meg. Amint elhagyta 
a folyosó kanyarulatát, vakító, kék villám cikázott át a szeme 
előtt, rózsaszín  alapon. Ezt  a színösszeállítást egyedül  Ian 
McNab merészelte ingnek nevezni. 
- Tudni akarom, hová jársz ruhát vásárolni - kérdezte ellentmondást nem tűrő hangon. 
- Micsoda? Hello, Dallas. 
- Mert  nem  szeretném elkövetni  azt a  végzetes hibát, 
hogy én  is betérek oda -  húzott elő Eve egy marék aprót. 
Hozz egy doboz  Pepsit abból a gunyoros, szadista vacakból, 
amit az emberek egyszerűen csak automatának neveznek. 
- Máris - kapta el McNab a feléje hajított pénzt. 
Peabody igazat beszélt, legalábbis abban a tekintetben, 
hogy McNabnak igencsak sovány a feneke. A testalkata inkább a nádszálhoz hasonlított, ellenben úgy öltözködött, mint 
egy  cirkuszi bohóc, viszont nagyon  értett az elektronikus berendezésekhez. 
Szőke haját lófarokba fogta, bal fülcimpájában számtalan 
ezüstkarika csilingelt. Eve-ben felmerült a gondolat, hogy járás közben arra a fülére talán nem is hall. 
- Én kaptam az ügyet, amin dolgozol - árulta el McNab, 
miközben  Eve felé nyújtotta a Pepsit. - Épp most akartalak 
hívni, csak a vécére ugrottam ki előtte. 
- Találtál valamit? 
- Hét  napra  visszamenőleg átnéztem az  első áldozat beszélgetéseit. Tudod,  hiába törli ki valaki a linkjét, az adatok 
ott maradnak a merevlemezen, és... 
- A magyarázat nem érdekel,  csak az eredmény. 
- Gyere velem. 
- Az ENyÜ összevisszasága még a gyilkossági csoportnál 
uralkodó lezser állapotokat is messze felülmúlta. McNab rikító ruhája szinte fel sem tűnt a vad színkavalkádba vagy éppen 
csillogóan fényes ruhába öltözött emberek között. Ha a gyilkossági csoport zsong, akkor az ENyÜ-ről nyugodtan el lehetett mondani, hogy énekel. Vagyis inkább visít, gondolta Eve. 
A levegőt megtöltötte az elektromos áram zúgása, a berendezések pittyegése, sivítása, csörömpölése és zümmögése. 
Tudta, hogy megőrülne, ha akár csak egy órát is el kellene 
tölteni  ebben a  környezetben,  és  gyakran elgondolkodott, 
hogy  bírja Éeeney kapitány, az ügyosztály vezetője, aki régen 
a társa volt.  Hiszen valósággal kivirult a pávák és golgotavirágok között. 
McNab felkapta a munkaasztalán heverő diszkek egyikét. 
- Menjünk be az egyik fülkébe  - nyomakodott előre  a 
forgatagban. Az ENyU legtöbb nyomozója  úgy viselkedett, 
mint aki headsettel a fején táncol. Eve-et már a látvány is halálra idegesítette.  McNab  nyomában átlépett egy üvegajtón, 
amely mögött tucatnyi fülke sorakozott, akár a szemlére készülő katonák. A fülkék több mint felében ült valaki. 
McNab kiválasztotta az egyik üresen állót, majd a diszket 
becsúsztatta  egy fényesen csillogó számítógépbe. 
- A  második áldozattal beszélt a legtöbbet. Sorrendben 
ezután következik az anyja,  a húga  és a munkahelye. Felhívott még néhány üzletet is. Épp házasodni készült, ugye? 
- Legalábbis úgy tervezte. 
- Aha, intézte a virágot, a ruháját, efféléket. 
- Átugorhatnánk ezt a részt? 
- Gondoltam, hogy ez lesz a kívánságod,  ezért két részre 
bontottam  a  talált anyagot.  Ebbe a  fájlba raktam  a vőlegényével folytatott beszélgetéseit. Ha gondolod, később a másikat is megnézheted. Lejátszás - adta ki a parancsot. 
A számítógép elrecsegte a beszélgetés dátumát, időpontat, és  a  használt kódokat, majd Byson jelent meg a  képérnyőn.  Eve-nek olyan érzése  támadt, mintha Natalie maroklinkje állna előtte. 
Jóképű fickó, gondolta. Legalábbis az volt, mielőtt beverték a fejét. 
Hello, Nat. 
Bick. Egyedül vagy? 
Aha.  Éppen  egy  tárgyalásra  készülök.  Mi 
újság? 
Beszélnem  kell veled  a...  Arról,   amit 
találtam.  Nem ebédelünk  együtt? 
Nem  lehet.  Egyetlen  perc  szabad  időm 
sincs.  Miről van  szó? 
Nem  linken  keresztül  kellene  beszélnünk  róla.  Munka  után  gyere fel  hozzám. 
Meg  kell mutatnom.  Ugorj be, ha  végeztél, 
oké?  Azt hiszem,  nagyon  fontos. 
Oké,  majd találkozunk. 
A számítógép közölte, hogy vége a  beszélgetésnek, majd 
hozzátette az eltelt időt. 
- Egy kicsit ideges, de egyszersmind izgatott is - gondolkodott hangosan Eve. - Mintha csak dicsekedni akarna. Nézd 
csak, mit találtam! 
A következő beszélgetést egy nappal később rögzítette a 
gép. Eve és McNab együtt hallgatták a bejövő hívást. 
Hello,  bébi. Próbáltam  elhalasztani  a déli tárgyalást, de nem ment.  Utána beugorjak  hozzád? 
Ne,  ne,  minden  oké.  Dolgozom.   Bick, 
még  több  mindent   találtam.  Rengeteget 
gondolkodtam a  dolgon.  Holnap mindent elmondok.  Reggelizzünk  együtt  a lakásunkban 
Rendben. Mondjuk fél nyolc megfelel? 
Tökéletes.   Istenem,  Bick,  egyszerűen 
nem  hiszem  el.  Mindent meg kell  találnunk. Meg  kell találnunk,  és meg kell állítanunk. 
Szólnunk kellene a rendőröknek. 
Egyelőre  ne.   Biztosra   akarok  menni. 
Fogalmunk  sincs,  ki keveredett  bele, legalábbis  ezen  a végén.  Nagyon  vigyáznunk 
kell. Reggel mindent elmondok. 
Ne dolgozz  túl sokat, és  feküdj  le kobrán. Szeretlek. 
Én is szeretlek. 
A további felvételeken Natalie egyre idegesebb lett, de 
még mindig virágnyelven beszélt. Csak éjfél körül, néhány 
órával az első gyilkosság előtt hagyták abba. 
Csak beszélni  akartam  veled, és  látni  az 
arcodat. 
Figyelj, Nat,  mindjárt átugrom hozzád. 
Késő van,  és  sokat  dolgoztál.  Komolyan. 
Jól vagyok.  Csak  egy  kicsit  feszült,  azt 
hiszem.    Ráadásul   nemsokára   itt   lesz 
Pálma.   Nem  szeretem,   ha   nálam  alszol, 
amikor ő is itt van. 
Te erkölcscsősz. 
Azt  hiszem,  tényleg  az vagyok. 
Mindent  elmondok  neki,   Bick.   Megbeszéljük a dolgot. 
Nem  tetszik a   hozzáállásod,  Nat.  Megpróbáltak megvesztegetni. 
És most abban  a hitben  élnek,  hogy 
gondolkodom a  dolgon. 
Ez  nem  is igazán vesztegetés  volt.  Inkább  ultimátumnak  hangzott.  Lehet,   hogy 
megpróbálnak ártani neked. 
Kértem  negyvennyolc  óra   gondolkodási 
időt.   Van  időm.  Amíg  nem  adok  választ, 
nincs   okuk  bármivel  is próbálkozni.  Kicseréltem  a  zárat,  a kukucskát,  és  Pálma 
is  itt  lesz. Ha már belemásztam,  Bick,  be 
is  akarom  fejezni.  Összeszedem  a gondolataimat,  és  beszélek  Pálmával.  Holnap  pedig  mindent elmondunk a  rendőrségnek. 
Reggel  átmegyek. 
A másolatokat  ne  hozd  magaddal.  Csak... 
Ez   lesz a biztositásunk.   Ha a  rendőrség 
mégsem  válna  be,  megyünk  a médiához.  Ennek  ki  kell derülnie. 
így  vagy  úgy,  Nat. Ropogósra  sütjük a 
seggüket. 
Utána pedig éljük  tovább  az  életünket. 
Alig várom már, hogy  összeházasodjunk. 
Megőrülök  érted.   Aludj  jól,  aranyom. 
Holnap  vége lesz  ennek  az  egésznek. 
Azt  is  alig várom. Szeretlek.  Jó éjt. 
- Civilek -  jegyezte meg Eve, és a hangjában egyszerre 
bujkált  harag és szánalom.  - Civilek, akik nyomozót játszottak.  Még most is élnének, ha rögtön értesítik a rendőrséget. 
- Nagyon meredek dolgot találhattak - helyeselt McNab. 
- Próbálták megvesztegetni őket, majd fenyegetőztek,  és az 
egész egy véres gyilkosságba torkollott. Majd mélyebbre ások, 
hátha korábban több konkrétumot is elejtett. Nekem nagyon 
úgy  tűnik, hogy a munkája közben vett észre valamit. 
- És még mindig várnunk kell arra az átkozott házkutatási  parancsra. Ügyvédek.  A fene egye meg őket. Ennyi idő 
alatt ötször is el lehetett tüntetni a terhelő bizonyítékokat. 
- Mindenki után marad nyom. Az ENyÜ vérebei pedig 
kiszagolják - húzta ki a diszket McNab a számítógépből, és 
Eve kezébe nyomta. - Csak magukat okolhatják a történtekért. Magad is láthattad, hogy nem fordultak azonnal a rendőrséghez. 
- Meg kellett volna maradniuk a számoknál, amihez értenek, és ránk hagyni a rosszfiúkat. 
Ennek ellenére Eve, miközben  kilépett a fülkéből, nagyon 
sajnálta a fiatal jegyespárt. 
- Menj vissza - fordult McNab felé. - Menj  vissza olyan 
messzire az időben,  amilyen messzire csak tudsz. Ha valaki 
felhívta az üggyel kapcsolatban, akkor annak nyoma maradt. 
Azt hitte, egyedül  is véghez tudja vinni,  amibe belefogott. 
A könyvelők másból sem  állnak  ki, csak számoszlopokból, 
mérlegből és feljegyzésekből. Ha elektronikus úton vették fel 
vele a kapcsolatot, annak mindenképpen nyoma maradt. 
Legalábbis nagyon valószínű, fűzte tovább a  gondolatot, 
miközben  kifelé tartott az ENyÜ-nek nevezett klubhelyiségből. Viszont nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a halála előtt  valószínűleg mindent elmondott a gyilkosának,  amit 
az tudni akart. 
Hazafelé menet  Eve útba ejtette a laboratóriumot.  El 
akarta csípni Dick Berenskit, a vezető labortechnikust, hogy 
elkérjen tőle mindent,  amit eddig  sikerült összegyűjtenie,  de 
miközben keresztülment az üvegfalú laborok sokaságán, megpillantotta Harvót, akivel már korábban is dolgozott együtt. 
A védősapkát, amely  Harvo rövidre nyírt, vörös haját takarta, meztelen férfiak rajza díszítette. 
- Csinos a tökfödőd. 
- Mindenesetre vicces - pukkasztotta el Harvo a  rágógumiját, amelynek színe Eve-et tüdőre emlékeztette. - Ha Dickie-t keresed, szabadságra ment. Azt  mondta, néhány napra 
leugrik délre. Talán már félig részeg, és próbál elcsábítani egy 
szerencsétlen nőt,  aki  nem  vágyik másra, csak  arra, hogy 
nyugodtan megigyon egy pina coladát. 
- Akkor ki vezeti ezt a bolondokházát? 
- Yon, de most éppen kint van a terepen. Kihalásztak egy 
hullát az East Riverből. Nagyon szereti ezt a felállást, azért is 
ment oda személyesen, de ha akarod,  utánanézek, mi újság a 
bizonyítékaiddal. 
- Azt nagyon megköszönném. 
- Azért vagyok, hogy segítsek - indult meg Harvo a saját 
munkaasztala felé. 
- Te nem vágysz időnként ki a terepre, Harvo? 
- Dehogyis. Jól megvagyok a saját fészkemben - zökkent 
le Harvo a székére, majd zöld-fehér papucsba bújtatott  lábát 
feltette  a keresztvasra. - Mellesleg sok mindennek találok egy 
felpuffadt holttestet, de vonzónak alig. Jól elvagyok én a bizonyítékokkal is - mocorgott  a zsámolyon, miközben hosszú, 
lakkozott körmű ujjai végigszaladtak a billentyűzet felett. 
Nem hozzám került az anyagod. A technikusok, akik vizsgálták,  már elmentek. Talán mielőtt leléptek, átküldték  neked a 
jelentésüket, de mivel itt látlak... 
- Mivel itt látsz. 
- A gyilkosságoknál használt ragasztószalag ugyanarról a 
tekercsről való.  Látod?  A nő  bokáján talált  darab  vége hajszálpontosan megegyezik azzal, amit a férfi csuklójáról szedtetek le. Órákig tartott kiegyenesíteni, de megérte. 
- Ne várjak  csodát, és meg se kérdezzem, találtatok-e rajta ujjlenyomatot? 
-Azt nem,  de némi  DNS-t sikerült. A nő körme alatt 
nem volt semmi. A helyszínen rögzített ujjlenyomatok  mind 
az áldozattól, a vőlegényétől és a húgától származnak. Az öszszes  vér az áldozaté. Nem sikerült megsebeznie a támadóját. 
A férfi viszont eredményesebben védekezett. 
- Találtatok DNS-t. 
- A vér egy része nem az áldozaté.  Az ujjairól egész tisztességes adag  mintát  sikerült  összegyűjtenünk.  Behúzott 
egyet annak az átkozottnak.  Csak annyi a dolgod, hogy  elkapd, az azonosítását már nyugodtan ránk bízhatod. Viszont 
ujjlenyomatot annyit  találtunk,  hogy meg sem bírjuk számolni. 
- Éppen felújították a lakást- Aha, tudom.  Mindegyiket  végigfuttatjuk  a számítógépen,  és megkapod a  hozzájuk  tartozó neveket és  címeket. 
A holttest vérrel és nyállal szennyeződött, és  egyik sem  az 
övé. A kötelet, amellyel megfojtották, a helyszínen vágta le a 
tettes. 
- Tudta,  hogy nem kell magával  vinnie, az építőanyagok 
között talál majd eleget. 
- így  is lehet mondani. Viszont van itt még valami.  Az 
épület kapuján, ahol a nő lakott, a zár egyszerűen vacak. Valamilyen sima, kerek tárggyal törték  le. Talán egy kisméretű 
kalapáccsal. Csitt-csatt, és az emberünk már be is jutott. Fent 
viszont keményebb akadályba ütközött. Elő kellett  vennie a 
tolvajkulcsait. 
Ezt Eve is tudta, ennek ellenére bólintott. 
- Alaposan felkészült. Tudott az új zárról. 
- Ez több mint valószínű. Összeállítjuk a második helyszínen talált  ujjlenyomatokhoz tartozó névsort, és egyenként 
ellenőrizheted az embereket, akik a lakásban jártak. 
- Nagyon köszönöm. 
A gyilkos rajta tartotta Natalie-n az egyik szemét, gondolta Eve, miközben a hazafelé vezető úton küzdött a csúcsforgalommal. Először megvesztegetéssel próbálkozott - annak 
ellenére, hogy talán eredetileg is meg  akarta ölni. Copperfield 
azt hitte,  hogy időt nyerhet, de ezzel  inkább a gyilkosa vásárolt időt magának. így nyugodtan  megtervezhette  és előkészíthette szörnyű tettét. 
Ami valakinek két  emberélettel is  felér, túl értékes ahhoz, 
hogy egyszerűen kifizesse. 
Eve gondolatai visszatértek  a  könyvelőcéghez.  Tudta, 
mindenképpen meg kell szereznie azokat az átkozott aktákat. 
A kocsiba épített linken  felhívta  Reót,  a helyettes államügyészt, akit  ismert. 
- Épp most indultam el - mondta Reo. - Randevúm van. 
Egy igazi férfivel. Azt ajánlom, ne bosszants fel. 
- Nekem pedig két hullám. Akarom azt a házkutatási parancsot. Azt ajánlom, ne bosszants fel. 
- Tisztában vagy vele, hány papírt képes  beadni néhány 
óra leforgása alatt egy ügyvéd? 
- Ez olyasmi találós kérdés, mint hány angyal tud táncolni egy tű hegyén? 
Reo keserűen elhúzta a száját. 
- Valahogy úgy. 
- Miért  kellene  az angyaloknak  egy tű hegyén táncolniuk? Nem bugizhatnának inkább egy felhőn? 
- Én szívesen megtenném - mosolygott csintalanul Reo. 
Csakhogy nem vagyok angyal. 
- Én  sem, de ennyi éppen elég a filozofálgatásból. Mi a 
helyzet a házkutatási paranccsal? 
- Megteszem, ami tőlem telik,  Dallas, de reggelnél előbb 
semmiképpen sem fog összejönni. Most nem közönséges ügyvédekről beszélünk,  hanem  fenemód gazdag ügyvédekről, 
akiknek igencsak borsos a tiszteletdíjuk, és egy egész seregnyi 
alkalmazottat megmozgattak, hogy  találjanak valami tűt a 
szénakazalban. 
- Miféle szénakazalról beszélsz? Mit akar ez jelenteni? 
- Ne is  törődj vele  - sóhajtott hatalmasat Reo. -  Csak 
annyit  mondok, hogy  pokollá tették a  napunkat. Egy bíró 
még most is olvassa az egyik beadványukat. Ha nincsenek különleges igényei, vagyis nem akar sem enni, sem élni, néhány 
óra alatt  végezhet a  papírkupaccal.  Amint tudok valamit, 
azonnal értesítelek. 
- Abban a pillanatban - bontotta  Eve a vonalat. 
Túl sok  időt fecséreltek el, gondolta. Túl sok időt emésztett  fel a  rendszer. Bárki is  ölte meg Natalie-t  és Bick-et 
vagy adta ki a parancsot, hogy öljék meg őket -, talán azonnal nekilátott a megfelelő fájlok törlésének  vagy  módosításának, kozmetikázásának. 
Már csak abban  reménykedett,  hogy McNab igazat beszélt az ENyÜ vérebeiről, akik, ha szagot fognak, még azt is 
előássák, amit az ügyvédek a szénakazal alá rejtettek. 
Arra az esetre pedig, ha az ENyÜ is cserben hagyná, van 
egy saját, igencsak értelmes vérebe. 
Erre gondolt, miközben áthajtott a kapun. 
Ötödik fejezet 
Máshol járt az esze, ezért észre sem vette, amikor Summerset 
előlépett a félhomályból. 
- Óhajt egy lakcímváltozást bejelentő űrlapot? 
- Micsoda? - tért vissza Eve hirtelen a valóságba, de szinte azonnal meg is bánta,  amint megpillantotta a szikár,  feketébe öltözött alakot.  - Talált egy másik házat, ahol kísérthet? 
Úgy hallottam, árulnak egyet a keleti Tizenkettedik utcában. 
Summerset  összeszorította az  ajkát - már, ha egyáltalán 
lehetséges még jobban összeszorítani, gondolta Eve. 
- Mivel úgy  tűnik, már nem lakik itt, gondoltam, szüksége lehet a megfelelő iratokra. 
Eve kibújt a kabátjából, melyet aztán a lépcső korlátjára 
dobott. 
- Persze, hozza csak, máris kitöltőm - indult el az emeletre. - Hány emmel is írják a  Summersetet? - hagyta magaj 
mögött az előtérben. Úgy vélte, Roarke már valószínűleg hazaért, de nem akart  a házi számítógéphez fordulni, csak akkor,  amikor már hallótávolságon kívül kerül Summersettől. 
Legszívesebben  egyenesen  a  hálószobába  ment volna, 
hogy húsz percre végigheverjen az ágyon, de az ügy súlyosan 
nehezedett a vállára,  és inkább folytatta útját az irodája felé. 
Roarke-ot ott találta.  A férje éppen bort töltött. 
- Hosszú  napod  volt, hadnagy. Úgy gondoltam,  jól fog 
esni  egy pohárral. 
- Mindenesetre ártani nem árthat - felelt Eve, miközben 
arra  gondolt, hogy  ez az ember vagy látnók,  vagy tényleg 
mindent tud. - Régóta megjöttél? 
- Néhány órája. 
Eve összevonta a  szemöldökét, és az órájára pillantott. 
- Nem is gondoltam, hogy ennyire elszaladt az  idő. Bocsánat. Tudom, hogy haza kellett volna szólnom. 
- Valóban nem árthat - lépett melléje a férje, és  a kezébe 
adta a poharat, majd megfogta az állát, és mielőtt megcsókolta, hosszasan nézte az arcát. - Hosszú és kemény napod volt. 
- Lehetett volna rövidebb és könnyebb is. 
- Ráadásul úgy látom, még tovább  akarod  nyújtani. Vörös  húst? 
- Miért beszél mindenki kódnyelven körülöttem? 
Roarke elmosolyodott, és  hüvelykujjával megcirógatta a 
gödröcskét Eve állán. 
- Úgy vélem, jólesne neked egy steak. Igen,  tudom, a pizzát könnyebben meg tudod enni az íróasztalodnál - folytatta, 
mint aki előre tudja a választ. - Gondold át. Később még jól 
jöhet az energia. 
- Azt hiszem, igazad van. 
- Együnk a melegházban - fogta kézen Roarke a feleségét, mielőtt  tiltakozhatott volna, és vezetni kezdte a felvonó 
felé. - Ott majd kitisztul a fejed. 
Eve arra  gondolt, hogy a férjének valószínűleg igaza van. 
Ráadásul Roarke világában megszokottnak számított  az igazi 
hús és a bor. Még gyertyák is álltak az asztalon,  és az  üvegfalon keresztül látni lehetett a város pislákoló fényeit. 
Eve  időről időre olyan  erős kulturális  sokkot  kapott 
Roarke mellett, hogy elakadt a szava. 
- Gyönyörű - nyögte végül, miközben igyekezett a hely 
szelleméhez igazítani a hangulatát. 
- Mesélj az áldozatról. 
- Két áldozat is  van, de ez még várhat. 
- Még most sem tudod kiverni őket a fejedből. Mindkettőnknek jobb lesz, ha szépen mindent megbeszélünk. 
- Ezek szerint vacsora közben nem politikáról, az időjárásról,  vagy a  legújabb,  hírességekről  terjesztett   pletykákról 
akarsz társalogni? 
Roarke mosolyogva hátradőlt, és intett a poharával. 
Eve részletesen beszámolt a két gyilkosságról. 
- Milyen érzés volt hallgatni a beszélgetésüket? Különös. 
Tudtak valamit. A felszín alatt, érted? Először csak a turbékolást hallottam,  de jobban odafigyelve azonnal feltűnt, menynyire feszültek. 
- A bennük bujkáló feszültség...  Nem egyszerűen két sarokba szorított ember beszélgetett, hanem mérlegelték a lehetőségeket, hogy mire képesek együtt. 
- Aha, azt hiszem, valóban erről volt szó - bámult ki Eve 
az ablakon a város felcsillanó fényeire, melyek egyszerre kínálták a legjobbat és a legrosszabbat, ami az életben történhet. 
Ez egyszerűen kiborító. 
- Téged minden gyilkosság kiborít. 
- Ez viszont különösen. Mármint az áldozatok. Mi a fenét 
forgattak a fejükben? - tört ki Eve csalódottan. - Miért nem 
fordultak egyből a rendőrséghez? Nem csak azért haltak meg, 
mert valaki  holtan akarta látni őket, hanem mert olyan játékba kezdtek,  amit véletlenül sem nyerhettek meg. 
- Az emberek egy része nem rohan automatikusan a rendőrségre. 
- A másik része viszont igen - vágott vissza Eve szárazon. 
- Natalie két napja szerelt új zárat az ajtajára. Számomra ez 
azt jelenti, hogy valami nyugtalanította. Kést tartott a hálószobájában.  .. Vagyis félt. Ennek ellenére... - döfött fel indulatosan egy  darab húst a villájára. - Ugyanakkor nem árult el 
semmit a húgának, aki nála akarta  tölteni  az éjszakát. Még 
csak a vőlegényéhez sem menekült. 
Azért  szenvedsz, gondolta Roarke,  mert  még mindig  élnének, ha egy hozzád hasonló nyomozóhoz fordulnak. 
- Független volt,  és úgy érezte, egyedül is kézben tartja a 
helyzetet. 
Eve megrázta a fejét. 
- Ez tipikusan a Velem úgysem történhet meg  hozzáállás.  Ezért mászkálnak az emberek egyedül a rossz hírű utcákon, vagy spórolják meg a biztonsági rendszerük tökéletesítéjj 
sét. A rossz dolgok  mindig másokkal esnek meg. És tudod, 
mjt? -  tette hozzá,  miközben intett a villájával. - Alaposan 
belemásztak valamibe. Hű, figyeld csak, mit találtunk! Ha a 
végére  járunk, velünk  fog  foglalkozni  a média.  Interjúkat 
adunk, és híresek leszünk. 
- Átlagemberek voltak, átlagos életet éltek, amiből hirtelen kirántotta őket valami. A munkahelyük remek hírnévnek 
örvend. 
- Ennek ellenére  még nem vetted igénybe a szolgáltatásaikat. Tudom, mert  ellenőriztem. Felteszem, a korábbi zűrös 
ügyeid miatt. 
- Egyszer fontolóra vettem, hogy hozzájuk fordulok, de 
Sloant túlságosan beképzeltnek és merevnek találtam. 
- Ilyennek tartod  a könyvelőket? 
- Szégyelld magad - nevetett fel Roarke. - Micsoda közhely. Ők is emberek,  csak éppen szeretnek számokkal dolgozni.  A pénzügyekhez egyáltalán nem kell beképzeltnek vagy 
merevnek lenni. 
- Felteszem, te magad vagy a  kivétel, amely erősíti a szabályt. Valóban egyre  idegesebb vagyok. A könyvelőcég ügyvédei egész nap késleltették,  hogy házkutatási parancsot kapjak. Két alkalmazottjukat meggyilkolták, ennek ellenére nem 
engedik,  hogy végezzem a munkám. 
- Ok is csak a munkájukat végzik - mutatott rá Roarke. 
- Ne haragudj, hadnagy, de  ha nem mutatják meg az oroszlánkörmeiket,  és nem tesznek meg minden tőlük  telhetőt, 
Wv 
törvényes keretek közt megvédjék az ügyfeleiket, búcsút 
mondhatnak a jó hírüknek. 
- A cégnél valaki tudja, amit Copperfield és Byson is tudott. Hiszen ők csak fogaskerekek voltak a gépezetben. Jelentősek ugyan, de ettől még fogaskerekek. 
Roarke levágott egy falat steaket. 
- Valaki,  aki elég jól  ért a számítógépekhez, könnyen betörhet Copperfield irodai gépébe, és lehívhatja a tárolt  anyagokat. 
Eve egy pillanatig  hallgatott, mivel ő maga is pontosan 
ugyanerre gondolt. Átgondolta a javaslatot. 
- Nem fogadhatom el. 
- Meg sem fordult  a fejemben, hogy elfogadod. Pontosan 
ugyanazért, amiért a könyvelőcég fizeti a jogászait, akik késleltetik az Államügyész! Hivatal munkáját. Ez a munkád. Pillanatnyilag  egyetlen élet sincs veszélyben. Nem igazolhatod 
magad előtt, hogy a könnyebbik utat választottad. 
- Ahogy mondod. 
- Ha jól gondolom,  egyenesen megkerested Copperfield 
közvetlen főnökét. 
- Kihallgattam, és utánanéztem az adatainak. Nem húztam még le a nevét a  gyanúsítottak névsoráról, de pályát tévesztett, ha csak megjátszotta a döbbenetet, amikor  beszámoltam neki a beosztottja haláláról. Ez viszont még nem jelenti azt, hogy nem volt benne  abban, amire Copperfield rájött. Vajon miért nem  fordult hozzá? Hiszen, legalábbis az állítása  szerint, barátnők voltak.  Ebből arra kell következtetnem,  hogy Greene, így hívják  Copperfield főnökét,  tudja  a 
titkot. Vagy legalábbis Natalie attól tartott, hogy tudja. 
- Ennyire biztosra veszed, hogy a munkahelyükön fedeztek  fel valamit? 
- Minden  jel erre mutat.  Pénzmosás,  adócsalás,  csalás, 
sikkasztás? Valami törvénytelenség a törvényesség álcája mögött - vonta meg Eve a vállát. - Rengeteg minden lehet. Talán  ismersz olyan embereket, akik erre a cégre bízták a pénzügyeiket. 
-  Persze hogy ismerek. 
-  Az áldozatok nem valami jelentéktelen apróságra jöttek 
rá - tette hozzá Eve. - Nem csupán valami aprócska sikkasztásra, vagy effélére - folytatta. - Akkor nem jöttek volna enynyire  izgalomba, és nem is ölik meg őket ilyen brutális kegyetlenséggel.  Itt valami  nagy dolog lappang a  háttérben. 
Valami, ami megér annyit, hogy vesztegetési  kísérlettel kezdődjön, és kettős gyilkossággal végződjön. 
Roarke elgondolkodott rajta,  hogy tölt  még egy pohár 
kort, de aztán úgy döntött, ezzel csak elpazarolná az italt. 
Látta a  feleségén,  mennyire elszánt, és ég a vágytól, hogy 
folytassa a munkát. 
- Bérgyilkosra gyanakszol? 
- Nem annak tűnik. Egy profi valószínűleg betörésnek álcázza a gyilkosságokat. Vagy nemi erőszaknak, esetleg személyes bosszúnak. Ennek  ellenére a  tettes egyáltalán nem  volt 
hanyag. Ha elkapom, és kiderül, hogy  most ölt  először  embert, igencsak meg leszek lepve. 
Az irodájába érve Eve felállított egy ugyanolyan táblát, mint 
bent a kapitányságon. Roarke csak állt, és figyelte, miközben 
a macska a lábához dörgölőzött. 
- Heves és gyáva. 
Eve megállt és megfordult. 
- Ezt meg mire alapozod? 
- Figyeld meg a nő  arcát. Többször is megütötte. Erre 
egyáltalán nem volt szükség, vagy igen? 
- Nem. Folytasd csak. 
Roarke megvonta a vállát. 
- Szorosan összekötözte a kezét és a lábát. Elég szorosan 
ahhoz, hogy a ragasztószalag nyomot hagyjon a bőrén. Szerintem dühös volt rá. A  talpán az égésnyomok aljasságra utalnak, és  gyávaságra vall,  hogy összekötözve fojtotta  meg. 
A férfinál ugyanezt lehet megfigyelni. Ráadásul vele szemben 
bénítót is bevetett. 
- Ez  engem is megdöbbentett,  de egyvalami elkerülte a 
figyelmedet.  A férfi  ezenkívül  néhány  rúgást  is kapott. 
A gyilkos nem nézte az  arcukat. A fojtogatás meglehetősen 
mtim. Nem annyira, mint a szexuális együttlét, de azért bensőséges. Ráadásul mielőtt végzett velük, letépte a szájuk elől a 
ragasztószalagot. Elvezettel nézte végig, hogyan távozik belőlük az élet. Máshogy is megölhette volna őket, mégis ezt választotta - nézte Eve hunyorogva a táblára tűzött fényképeket. - Érezni akarta a vergődésüket, és hallani a zihálásukat. 
Igen,  valóban dühös volt rájuk,  és  szerette volna kimutatni, 
mekkora fölöttük a hatalma - merült bele a munkájába, és 
egyáltalán  nem lepte  meg, amikor  látta,  hogy  a  macska 
Roarke nyomában elkocog. Biztosan érezte, hogy az elkövetkező néhány órában tőle sokkal több figyelmet kaphat. 
Átnézte a Peabodytól kapott  adatokat. Úgy vélte, nagyon 
valószínűtlen,  hogy  Copperfield  szomszédjai követték  el  a 
gyilkosságokat. Miért bajlódnának  az új zárral,  amikor bármikor elkaphatják áldozatukat a folyosón, vagy a felvonóban 
is? 
Byson  esetében  is  ugyanerre a  következtetésre  jutott. 
Copperfield volt az elsődleges célpont, nem a vőlegénye. 
Nemzetközi számlák, gondolta. Ezzel a területtel foglalkozott Copperfield. A csempészet mindig népszerű. Talán egy 
eddig feddhetetlennek gondolt ügyfélről kiderült, hogy drogot, fegyvert vagy embereket csempész? 
Visszajátszotta a két áldozat beszélgetésének a felvételét, 
figyelte az  arcukat, hallgatta a hangjukat. Natalie ideges volt, 
vonta le a  következtetést, kicsit megijedt, izgult, de nem rettegett, és nem is félt igazán. 
Vajon nem adta volna a jelét annak,  ha úgy érzi, veszélyben az élete? 
Ebből  arra  következtetett,  hogy valamilyen gazdasági 
bűncselekményt fedezett fel. Nagy összegű gazdasági bűncselekményt,  amely, legalábbis a véleménye szerint, egyáltalán 
nem  fajulhat erőszakossá. 
Eszébe jutott valami. Felállt, és odalépett a Roarke iroda 
ját a  sajátjától elválasztó ajtóhoz. A férje otthoni munkahelyét 
azonban üresen találta. 
- Engem keresel? - hallotta  meg a hangját a háta mögül, 
abban  a pillanatban, amint  a meglepetéstől összevonta a 
szemöldökét. 
- Jézusom, halkabban járkálsz,  mint az az átkozott macska. 
- Egy zsírosbödön nem feltétlenül a settenkedésről híres. 
Gyere, feküdjünk le. 
- Csak meg akartam... 
- Húsz óra éppen elég a jóból - fogta meg finoman a felesége karját Roarke. - Megérkezett már a házkutatási parancs? 
- Úgy egy félórája. Mindössze annyit... 
- Reggel majd visszatérünk rá. 
- Oké,  oké - bólogatott Eve fáradtan, mivel nem  akarta, 
hogy Roarke egyszerűen bevonszolja az ágyba. - Mindössze 
azon tűnődtem, vajon  hány ügyvéden kellene  keresztülverekednie magát annak, aki hozzád akar eljutni. 
- Ez sok mindentől függ. 
- Viszont  akármit  csinálna, még  mindig beleütközne 
Caróba. 
- Igen, ennek igencsak nagy a valószínűsége. 
- Mindegy, mivel indokolná a látogatását, Caro azt felelné 
neki, hogy éppen tárgyalsz. 
- Ez magától értetődik. 
- A könyvelőcég minden egyes  vezetőjére vigyáz a saját 
Carója. 
- Caro csak egy van, és ő nekem dolgozik. Ellenben igazad van,  minden vezetőnek van titkára, vagy titkárnője,  és 
felteszem, igencsak értik a dolgukat. 
A hálószobába érve Eve lehúzta a bakancsát,  majd félálomba merülve vetkőzni kezdett. A ködös gondokat  maga 
mögött hagyta. 
- Reggel majd frissen visszatérek  rátok - motyogta. 
Megszerzem  azokat az átkozott  aktákat. Ezek a  seggfej ügyvédek pokollá tették a napomat. Legszívesebben  egyenként 
úgnám szét a seggüket. 
- Jól mondod, drágám. 
Hallom a hangodon, hogy  vigyorogsz - bújt be Eve az 
agyba, és hagyta, hogy a férje szorosan magához ölelje. - Véteni ma valamit a babaváró partira. 
-Nagyszerű. 
A sötétben Eve is megengedett magának egy gúnyos vigyort. 
- Ha Mavisre itt jönnek rá a fájások, személyesen viheted 
be a kórházba. 
Roarke legalább tíz másodpercig némán hallgatott. 
- Azt akarod, hogy rosszat  álmodjak.  Nagyon kicsinyes 
vagy. 
- Mintha valaki ma azt mondta volna nekem, hogy mindenben talál valami vidámságot. 
- Komolyan? Lássuk csak - csúsztatta be Roarke ügyesen 
Eve  pólója alá a kezét, és megfogta a mellét. - Nézd csak, mit 
találtam! 
- Már alszom. 
- Nem hiszem el -  cirógatta meg hüvelykujjával Eve 
mellbimbóját,  miközben finoman a nyakába harapott.  - De 
aludj, ha annyira akarsz. Majd megpróbálom egyedül elkerülni a rossz álmokat,  és megtalálni a  vidámságot. Méghozzá.: 
egyszerre. 
Beszéd közben egy pillanatra sem  állt meg a keze. Eve 
magában megállapította,  hogy Roarke valóban  képes több 
dolgot  is csinálni egyszerre. A lassú, nyugodt cirógatás idővel 
elűzte Eve fáradtságát, és a teste kéjesen megfeszült. 
A tudata megnyugodott, a vére viszont forrni kezdett. 
Szájával a száját keresve Roarke felé  fordult. 
Eve íze és illata  teljesen hatalmába kerítette Roarke-ot. 
Simogatni kezdte a felesége karcsú testét, csábította a csábítót. 
Erezni akarta pulzusának szapora lüktetését, mellének finom ívét,  lágy, és mégis acélos izmait.  Eve lélegzete elakadt, 
tüdejéből  hosszú sóhaj szakadt ki, miközben megemelte  csípőjét hívogatóan, mégis követelőzőén. 
Úgy remegett, mint a vad,  amelyet sohasem sikerült igazán háziasítani, és most végre megérezte a szabadság fuvallatát. 
Igen, gondolta. Most. Azonnal. 
Vad színkavalkád lobbant a szeme előtt, amikor Roarke 
belehatolt, és a ragyogás valósággal maga alá temette. Látta a 
férje szemét. Még akkor is őt nézte, amikor feljutott a csúcsra, 
nlajd átlendült a mögötte tomboló forró, heves viharba. 
- Gyere - suttogta. - Tarts velem. 
A vihar abban a pillanatban érte el a csúcspontját, amikor 
Roarke szája lecsapott az ajkaira, és Eve érezte, hogy a férje is 
vele repül. 
Amikor elmúlt a pillanat,  Eve pihegve bámulta a tetőablak mögött tornyosuló fekete  égboltot. Roarke súlya az ágyhoz szegezte, és érezte, hogy a  szíve együtt kalapál az övével. 
Csodás fáradtság kerítette a  hatalmába.  Úgy  vélte,  Galahad érezheti így magát, ha véletlenül ráakad, és befal egy tál 
tejszínt. 
- Nem tévedtem, amikor azt mondtam,  mindig mindenben megtalálod a vidámságot. 
Roarke megcsókolta a  felesége feje búbját, majd magához 
szorította a testét. 
- Meg ám. 
Eve a férje karjai közt aludt el, és még álmában  is mosolygott. 
Amikor felébredt, Roarke már szokás szerint a reggeli híreket 
olvasta. Erezte a frissen főtt kávé illatát, de úgy döntött, először lezuhanyozik. 
Befejezte a  zuhanyozást, és amikor kilépett  a fülkéből, 
azonnal szimatolni kezdett,  akár egy vadászkopó.  Megfordulva a csap melletti polcon megpillantott egy hatalmas kávéscsészét. 
Elmosolyodott, és éppen úgy ellágyult, mint elalvás előtt. 
Meztelenül itta  meg az első, csodálatos kortyot úgy, hogy 
még csöpögött róla a víz, és csak ezek után csavart maga köré 
egy törülközőt. 
A csészét a kezében tartva lépett ki a fürdőszobából, és első útja  a  férjéhez vezetett. Lehajolt,  és csaknem olyan erős 
csókot adott neki, mint amilyen kávét kapott. 
- Kösz. 
- Nagyon szívesen.  Gondolkoztam rajta, hogy  csatlakozom hozzád, és másképp is felpezsdítem a véred, de már felöltöztem - fenyegette meg ujjával Roarke a gyümölcsöstál felé 
araszoló Galahadet úgy, hogy közben le sem vette  a szemét 
Eve-ről. - Tökéletesen kipihentnek tűnsz. 
- Helyretett a heveskedés utáni hat óra hunyás. 
- Milyen szép, amikor ilyen önelégült vigyorral alliterálsz. 
Alig várom a végét. 
- Hah! Hagyd abba a heccelést, helyre gyermek. Látod? 
Már be is fejeztem. 
Roarke felnevetett. 
- Akkor ülj le reggelizni, én pedig közben elmesélem, mit 
hallottam az egyik üzletfelemtől a könyvelőcégedről. 
- Milyen üzletfeledtől?  - eresztette  le Eve a  csészéjét. 
Mikor? 
- Nem ismered, és nem sokkal ezelőtt. 
- Mondd el, miközben felöltözöm. 
- Nem megy, csak evés közben. 
Eve  felsóhajtott, de lezökkent egy székre, és  egy kisebb 
tálkába  kiszedett  néhány szem szamócát. 
- Halljuk. 
- A  céget Jacob Sloan és Carl Myers, a jelenleg  a vezetők 
között ülő Carl Myers apja alapították. Sloan személyesen nagyon kevés számlára felügyel, habár a forrásom állítása szerint 
nagyon  aktív szerepet vállal a vezetésben. 
- Ez érthető,  elvégre senki sem szereti, ha a háta mögül 
szétrúgják a tökét. 
- Igen, nekem is ez a véleményem. Myers foglalkozik a 
belföldi  ügyfelekkel, a cégekkel és az egyéni ügyfelekkel, mint 
ahogy az apja is  tette. Többnyire a legfontosabb számlák kerülnek a keze alá. Róbert Kraus nagyjából egy évtizeddel  eze16tt társult be a céghez. Ö foglalkozik a jogi ügyekkel, és intézí a külföldi, valamint a nemzetközi ügyeket - tolt Eve elé 
egy gyanús tartalmú csészét Roarke. Ugy festett, akár a fakéreg- Az ismerősöd azt is  tudja, méghozzá naprakészen, hogy 
mennyire veszik ki a részüket a tényleges munkából? 
- Nekem azt mondta, hogy nagyon. Mivel ez egy hatalmas, többszintű, sokoldalú cég, ők hárman hetente összeülnek értekezni. Ezenkívül naponta  tartanak munkamegbeszélést, valamint negyedévenként egy hosszabb  ülést,  amelyen 
megbeszélik  a  pénzügyeket  és  a munkaerő-gazdálkodást. 
Mindebből az következik,  hogy alaposan odafigyelnek a cég 
életére. 
- Ha valóban így  van, akkor elég nehéz dolga lenne annak, aki ki akarja játszani a másik kettőt. 
- Nekem  is úgy tűnik, de a nehéz még nem egyenlő azzal, 
hogy lehetetlen vagy elképzelhetetlen. 
- Sloan a legfőbb főnök - mormolta Eve. - Talán hozzá a 
legnehezebb bejutnia  négyszemközti beszélgetésre egy  egyszerű alkalmazottnak. Viszont ő az, aki a legnagyobb erőfeszítéseket tenné  azért,  hogy a végére járjon, ha látszólag valami 
nincs rendben a cégnél. Legalábbis akkor, ha ő  maga nem keveredett bele. 
- Viszont ha  ez az  egyszerű alkalmazott nem teljesen biztos  a dolgában,  igyekszik minél több tényt és bizonyítékot 
összeszedni, mielőtt felkeresi. 
- Aha, aha - evett Eve egy falat fakérget  anélkül,  hogy 
elgondolkodott volna, mit vesz a szájába. - Sloan életrajzából 
az  derült ki,  hogy  keményen megdolgozott  a pozíciójáért. 
Tégláról téglára építette fel a cégét, lassan felkapaszkodott a 
csúcsra. Egyszer házasodott,  kockára tette a családi vagyont, 
egy  fia született,  konzervatív beállítottságú. Van egy háza a 
Kajmán-szigeteken. 
- Okos döntés egy adóparadicsomban építkezni - mondta 
Roarke. - így könnyedén el tudja titkolni a valódi jövedelmét. 
-Copperfield  külföldi számlákkal  foglalkozott.  Talán 
olyasmibe botlott, amiből arra következtetett, hogy a főnöke 
nem az egyenes utat választotta. A fickó évek szorgos munkájával tiszteletet vívott ki a cégének, büszke rá... és sok a vesztenivalója - állt fel Eve. - Nos, még nem alakult  ki róla a véleményem - csókolta meg a férjét. - El kellene magyaráznod 
néhány pénzügyi dolgot. Számíthatok a segítségedre? 
- Beszélhetünk róla. 
-Jó tudni. Viszlát este. 
Peabodyval és McNabbal a könyvelőcégnek otthont adó épület  recepcióján  futott   össze. A  parancsa értelmében  négy 
egyenruhás is megjelent, hogy segítsenek elszállítani a kérdéses aktákat. 
McNab kabátja  úgy  festett,  mint  amit festővászonnak 
használt egy hiperaktív kisgyerek. 
- Nem tudnál egyszer legalább véletlenül  úgy öltözni, 
mint egy nyomozó? 
McNab elvigyorodott. 
- Ha felmegyünk, majd igyekszem komoran nézni. 
- Aha.  Attól majd  teljesen megváltozik a külsőd - vágott 
át Eve az előtéren, megvillantotta a jelvényét a biztonsági őr 
orra előtt, és megmutatta a házkutatási parancsot. Az őr 
mindkettőt komor arckifejezéssel, figyelmesen megvizsgálta. 
- Azt az utasítást kaptam, hogy kísérjem fel magukat. 
- Látja ezeket? - kocogtatta meg körmével Eve  a jelvényt 
és a parancsot. - Ezek  sokkal nagyobb súllyal esnek latba az 
utasításainál. Nem baj, ha be akar szállni mellénk a liftbe, de 
mi most azonnal munkához látunk. 
Az őr  gyorsan odaintett az egyik társának, majd gyors 
léptekkel megindult  Eve mögött.  A felvonóig  vezető úton 
egyetlen szót sem szóltak egymáshoz. Amikor nyílt a fülke ajtaja, Eve megpillantott odabent egy  öltönyös  férfit és egy 
kosztümös nőt. 
- Kérem, igazolják magukat - közölte kurtán a nő, majd 
hosszan, gondosan megvizsgálta  mindhárom jelvényt  és a 
házkutatási parancsot. - Szabályosnak tűnik. A társammal elkísérjük magukat Mr. Copperfield irodájába. 
- Csak tessék. 
- Mr. Kraus már elindult. Ha meg kívánják várni... 
- Figyelmesen elolvasta? - emelte fel Eve a házkutatási 
parancsot. - Nem kell senkit sem megvárnom. 
- Csupán udvariasságból... 
- Akkor jutott volna eszébe az udvariasság, amikor több 
mint huszonnégy órán keresztül késleltette a nyomozást - indult meg Eve arra, amerre az előző  nap Peabodyval jártak. 
- A biztonsági előírásaink nem  tették lehetővé... - kezdte 
a nő, miközben igyekezett lépést tartani Eve-vei. 
- Aha.  Mint ahogy gyilkolni sem lenne szabad.  Ha Kraus 
beszélni kíván velünk,  megteheti,  miközben  összeszedjük az 
aktákat és az elektronikus eszközöket - lépett be Natalie  irodájába Eve. - Ez a házkutatási parancs felhatalmaz arra, hogy 
lefoglaljam az irodában található összes diszket, nyomtatványt 
és aktát, jegyzetet, kommunikációs eszközt, valamint magántermészetű tárgyat... A pokolba is, fogjuk rövidre! Mindent 
lefoglalhatok, amit ebben az irodában találok. Pakoljatok öszsze - fordult Peabody és McNab felé. 
- Az ügyfeleink aktái különösen érzékeny adatokat tartalmaznak. 
Eve ezt hallva  megpördült, és  valósággal  nekiesett a  nőnek. 
- Tudja, mi még az érzékeny? Az emberi test. Akarja látni, mit műveltek Natalie Copperfielddel? - nyúlt a táskájába 
Eve. 
- Nem, nem  akarom  látni.  Minket is  nyugtalanít,  ami 
Ms.  Copperfielddel és Mr.  Bysonnal történt.  Már kifejeztük 
részvétünket a családjaiknak. 
- Aha, én pedig tegnap néhány alkalommal megzavartam 
a gyászában és az érzékenységében - húzott ki egy íróasztalfiókot Eve. 
- Dallas hadnagy. 
Egy jól szituált,  ötven  év körüli férfi lépett  be az  ajtón. 
Szürke öltönyt és fehér inget viselt. Sötét  arcából hegyként 
emelkedett ki  hatalmas orra.  Fekete haját  hátrafésülte, így 
nyomatékosítva a halántékánál őszülő tincseket. 
Eve azonnal felismerte, hiszen már látta az igazolványképét. Róbert Kraus állt előtte. 
- Mr. Kraus. 
- Azt hittem, meglephetem. A társaimmal együtt szeretnénk beszélni magával a tárgyalóteremben. Közben a kollégái 
nyugodtan folytathatják a munkájukat. 
- Ha itt végeztünk, Byson irodája következik. 
Kraus arcán egy pillanatra  fájdalmas kifejezés  suhant  át, 
de biccentett. 
- Megértem. Megpróbáljuk rövidre fogni. Nem szeretnénk sokáig feltartani. 
Eve odafordult Peabodyhoz. 
- Szedjetek össze mindent,  tegyétek dobozba, és címkézzétek fel. Ha nem jönnék vissza, mire végeztek, az egyenruhások vigyék be a kapitányságra. 
- Először is szeretnék elnézést kérni az  okozott kellemetlenségekért  és a késedelem miatt - kezdte Kraus, miközben 
maga elé  engedte Eve-et.  - Erkölcsi  és törvényi kötelességünk, hogy az ügyfeleink érdekeit szolgáljuk. 
- Nekem pedig erkölcsi és törvényi kötelességem, hogy az 
áldozatok érdekeit szolgáljam. 
- Megértem - állt meg Kraus egy magánfelvonó ajtaja 
előtt. - Natalie-t és  Bicket is ismertem, és  mind szakmailag, 
mind emberileg teljes mértékben megbíztam bennük.  Kraus 
vagyok, a hatvanötödikre - hajolt a kabinmikrofon elé. 
- Egyikük sem említette, hogy szakmai vagy magánéleti 
gondokkal küszködnek? 
- Nem, de ez amúgy sem lett volna jellemző rájuk, különösen nem magánügyben. Ha gondjaik támadtak valamelyik 
számlával,  a  közvetlen főnökükhöz  fordultak,  és  azok csak 
akkor értesítenek, ha ez elengedhetetlenül szükséges. A vezetők természetesen az ilyen esetekben  mindig kapnak egy értesítőt, akkor is, ha közben sikerült megoldani a felmerült problémát. 
- Maga nem kapott semmiféle értesítőt? 
- Nem, nem kaptam. Őszintén szólva nem értem, miből 
gyanítja, hogy a történteknek közük van a Sloan,  Myers és 
Kraushoz. 
- Egy szóval sem mondtam, hogy bármit is gyanítanék 
közölte nyugodt hangon Eve. - Mindig fel szoktuk térképezni 
az áldozatok életét és kapcsolataikat. 
- Ez természetes. 
A fülke megállt. Kraus ismét maga elé engedte Eve-et. 
Eve látta,  hogy  a cégvezetés központjába érkeztek. Mint 
oly sokszor, a hatalom ebben az esetben is a legfelső  szinten 
rendezkedett be. 
Az  aranyozott üvegfal mögött  tompán  csillogott a város. 
A berendezés minden darabja jólétről tanúskodott. A sötét 
fapadlót vastag, vörös szőnyeg borította. Itt nem állítottak fel 
recepciós pultot, nem rendeztek be várót az ügyfeleknek. Eve 
úgy vélte, ha egy ügyfél annyira fontos, hogy feljut ide, akkor 
annak nem kell előre bejelentkeznie, még kevésbé várakoznia. 
Váró helyett  kényelmes kanapék és vaskos asztalok fogadták a kiváltságosokat. Elrendezésükből látszott, hogy egyszerre alkalmasak hivatalos és magánbeszélgetések  lefolytatására 
ls- Egy apró,  de ízlésesen kialakított bárt is megpillantott, 
ahol az ügyfelek minden bizonnyal olyan italt  rendelhettek, 
amilyet csak akartak. 
Tágas tér és csend.  Idefent ez volt a jelszó. Csak kevés irodaajtót vett észre, azokat is messze. Kraus odakísérte a helyiSeget uraló aranyozott üvegfalhoz, és alig látható mozdulattal 
elhúzta a  kezét egy leolvasó felett. Az üvegfal kettényílt, és 
mögötte feltűnt a hatalmas tárgyalóterem. 
A mérföldnyi hosszú asztal  mellett várt Kraus két társa. 
Mögöttük magasodott a város. 
A hajszálvékony ezüstcsíkokkal díszített, fekete öltönyt viselő Carl Myers felállt. Zakójának bal karján Eve észrevette aí 
fekete szalagot. Középbarna, hullámos haját hátrafésülte, így 
láttatni engedte magas homlokát. Megkerülte az asztalt, mogyoróbarna szemével egyenesen Eve szemébe nézett, és feléje 
nyújtotta a kezét. 
- Dallas hadnagy, Carl Myers vagyok. Nagyon sajnálom, 
hogy  ilyen tragikus körülmények között kell megismerkednünk. 
- A legtöbb  emberrel tragikus helyzetben szoktam találkozni. 
- Ez érthető - intett kezével a fiatalember az asztalfőn ülő. 
 
Jacob Sloan felé.  - Kérem, foglaljon helyet. Megkínálhatjuk 
valamivel? 
- Köszönöm,  nem. 
- Dallas hadnagy, hadd mutassam be Jacob Sloant. 
- Roarke nyomozója. 
Eve már hozzászokott ehhez a titulushoz, még akkor sem 
tiltakozott,  amikor némileg gúnyosan jegyezte  meg  valaki. 
Ennek ellenére önkéntelenül megérintette az övére tűzött jelvényét. 
- Ez tesz a NYPSD nyomozójává. 
Sloan  felvonta ezüstös szemöldökét, és úgy  mérte végig 
Eve-et, mintha ő lenne a hatalom egyetlen képviselője a világon. Sovány volt, ennek ellenére áradt belőle az erő. 
Nem nyújtott kezet. 
- A törvény képviselőjeként megsértette az ügyfeleink jogait. 
- Valaki  ugyancsak  megsértette  Natalie Copperfield és 
Bick  Byson jogait, méghozzá alaposan. 
Sloan összeszorította a száját, de a szeme meg sem rezzent. 
- A cég roppant komolyan veszi  ezt a sajnálatos esetet. 
jét alkalmazottunk halála... 
- Meggyilkolták őket - igazította ki Eve. 
- Ahogy mondja - bólintott Sloan. - Két alkalmazottunkat meggyilkolták. Ez  döbbenetes és tragikus. Minden segítséget megadunk a nyomozáshoz, amire a törvény betűje kötelez bennünket. 
- Nincs sok választása, Mr. Sloan. De mi a helyzet a törvény szellemével? 
- Kérem, hadd kínáljam meg egy kávéval - szólalt meg 
Myers. 
- Nem kérek kávét. 
-A törvény szelleme erősen szubjektív,  nincs igazam? 
folytatta Sloan. - A maga értelmezése akár gyökeresen is különbözhet az enyémtől, nem beszélve az ügyfeleink érdekeiről, 
akik elvárják  tőlünk,  hogy  minden  erőnkkel igyekezzünk 
megvédeni a titkaikat.  Ennek a rettenetes eseménynek a híre 
árnyékot vet a cégünkre, és idegesíteni fogja az ügyfeleinket, 
ha olyan embereknek engedünk betekintést a kényes anyagaikba, akiket előzőleg nem világítottunk át személyesen. Biztosra veszem,  hogy ezt tökéletesen megérti,  hiszen  maga is 
egy gazdag üzletember felesége. 
- Először is most nem feleség vagyok, hanem elsősorban 
nyomozó, aki  egy kettős gyilkosságot igyekszik  felderíteni. 
Másodszor pedig  számomra  mellékes,  hogy  az  ügyfeleik 
mennyire nyugtalankodnak. 
- Most gúnyolódik. Maga nagyon nehéz eset. 
- Nem derít jókedvre, ha két embert megvernek, megkínoznak és megfojtanak. 
- Hadnagy -  tárta szét  Myers a  kezét. - Tökéletesen 
megértjük, hogy teljesítenie kell a kötelességét. Mint ahogy 
kekünk is. Higgye el nekem,  itt  mindenki azt akarja, hogy 
büntessék meg azokat, akik felelősek Natalie és Bick haláláért. Másodsorban viszont nem játszhatjuk el az ügyfeleink belénk vetett bizalmát. Akadnak olyan emberek, ha így jobban 
tetszik,  a versenytársaink, elvált feleségek,  és a média, akik 
mindent odaadnának  azért,  hogy betekintsenek abba  az 
anyagba, amit ma lefoglal. 
- Ezzel arra akar célozni, hogy engem könnyű megvesztegetni, és némi pénzért cserébe bárkinek betekintést engedek 
az aktákba? 
- Nem,  nem, erről  szó sincs. Mások viszont,  akik nem 
ennyire  tisztességesek, könnyen kísértésbe eshetnek. 
- A  kapitányom vagy én személyesen jelöljük ki az embereket, akik  belenézhetnek az aktákba.  Biztosítom, hogy az 
adatok  biztonságban lesznek. A szavamat adom rá. Kivételt 
képez az az eset, ha olyan információ kerül  a birtokunkba általuk, ami elvezet Copperfield és Byson gyilkosához. Ez a legtöbb, amit nyújthatok - várt ki Eve egy szívverésnyit. -  Ha 
már  ilyen  szépen összegyűltünk, tisztázzunk valamit. Tudnom kell, hol tartózkodtak a gyilkosság éjjelén éjfél és hajnali 
négy óra között. 
Sloan az asztalra fektette a kezét. 
- Minket gyanúsít? 
- Cinikus  akárkicsoda vagyok. Hol volt a kérdéses időpontban, Mr. Sloan? 
Sloan vett egy mély lélegzetet az orrán,  majd lassan kifújta a levegőt. 
- Nagyjából fél  egyig a feleségem és én az unokámmal és 
a barátnőjével beszélgettünk. Amikor elmentek, lefeküdtünk 
aludni.  Másnap reggel fél nyolckor hazulról egyenesen az  irodába jöttem. 
- Megtudhatnám  az unokájának és a barátnőjének a nevét? 
- Ugyanúgy hívják, mint  engem. Rólam  nevezték el. 
A barátnője neve pedig Rochelle DeLay. 
- Köszönöm. Mr.  Myers? 
- Mr. és Mrs. Helbringerrel voltam. Külföldi ügyfeleink. 
Frankfurtiak.  Velünk volt még  a fiuk és a menyük  is. Nem 
sokkal egy óra után váltunk el a Rainbow Room előtt  - mosolyodott el halványan. - Természetesen megőriztem a számlát. 
jjtána a feleségemmel hazamentünk, és azt hiszem, pár percül kettő előtt kerültünk ágyba. Másnap reggel fél kilenckor 
indultam dolgozni. 
- Hogy tudom elérni az ügyfeleit? 
- Ó,  Istenem - túrt a hajába Myers. - Felteszem, mindenképpen  beszélni akar velük. A Palace-ben szálltak meg. 
yV maga férje szállodája, ha jól tudom. 
- Kicsi a világ. Mr. Kraus? 
- Úgyszintén ügyfelekkel foglalkoztam a feleségem társaságában, csakhogy otthon.  A nevük Madeline Bullock és a fia, 
Winfield  Chase,  a  Bullock  Alapítványtól.  Pár napot  New 
Yorkban töltöttek, és ezalatt nálunk vendégeskedtek. Megvacsoráztunk,  és azt hiszem, utána egészen éjfélig kártyáztunk. 
- Beszélnem kell velük. 
- Már visszautaztak Londonba,  ahol az alapítvány székel, 
de mintha említették volna, hogy közben még  megállnak néhány helyen. 
Ezek szerint azt is ki kell  derítenem, hogy hol  vannak, 
gondolta Eve. 
- Mr.  Kraus azt  állította, hogy egyik áldozat sem kereste 
meg semmiféle kérdéssel, nem  értesítették, hogy problémák 
adódtak a munkájukban vagy a magánéletükben. Magukkal 
sem beszéltek ilyesmiről? 
- Nem - közölte Sloan kereken. 
- Néhány nappal a gyilkosság előtt beszéltem Bíckkel 
kezdte Myers. -  Az egyik ügyfelünk letétbe  akart helyezni 
egy összeget az unokájának. Akkor nem említette, hogy bármi gondja lenne. 
- Köszönöm. Elképzelhető, hogy a közeljövőben ismét beszélnem kell majd magukkal.  Természetesen   az áldozatok 
közvetlen  főnökeit és munkatársait  is ki fogom hallgatni az 
üggyel kapcsolatban. 
- Megbocsátanak, uraim? - emelte fel Sloan  a kezét. 
Szeretnék négyszemközt váltani néhány szót Dallas hadnagygyal. 
- Jacob... - kezdte Kraus. 
- Az Isten szerelmére, Róbert, semmi  szükségem ügyvédre. Hagyjatok magunkra minket. 
Amikor kettesben maradtak, Sloan felállt az asztal mellől, 
és az üvegfal elé lépett. 
- Kedveltem azt a lányt. 
- Hogy mondja? 
- Natalie-ről  beszélek.  Kedveltem. Fiatal volt és  okos. 
Megvolt benne az a bizonyos szikra. Kedves volt az unokámmal. Kedves - ismételte meg Sloan, miközben megfordult. 
Ugyanazon az osztályon dolgoztak. A közvetlen  főnöke már 
az előléptetését   fontolgatta, és  minden  bizonnyal  bele is 
egyeztünk volna. Ma reggel beszéltem a  szüleivel. Azt hiszi, 
nem sajnáljuk? Nem érzünk részvétet? - szorult ökölbe a keze. - Sokkal többről van itt szó. Tombol bennem a harag. Ez 
a cég olyan a számomra, mint egy otthon. Én építettem fel a 
semmiből. Erre valaki idejön a házamba, és megöli két  alkalmazottamat. Azt akarom, hogy találja meg azt a gazembert. 
Viszont ha a nyomozás alatt akár csak egy betű is  kiszivárog 
az ügyfeleink adatai közül, teszek róla, hogy az az állásába kerüljön. 
- Ebben az esetben tisztán  és világosan értjük egymást, 
Mr. Sloan. Viszont ha kiderül, hogy bármi köze  volt, akár 
közvetlenül, akár közvetve a gyilkosságokhoz,  teszek róla, 
hogy börtönbe kerüljön. 
Sloan odalépett Eve elé, és ezúttal kinyújtotta a kezét,    - Úgy látom, valóban tökéletesen értjük egymást. 
Hatodik fejezet 
Amikor Eve visszament, látta, hogy Peabodyék éppen végeznek Byson irodájával. 
- McNab,  kísérd el az egyenruhásokat,  és  felügyeld az 
elektronikus készülékek beszállítását a kapitányságra. Egyetlen pillanatra sem szabad szem elől tévesztenünk a dobozokat. 
Személyesen felelsz  értük. Amikor  nyilvántartásba  vettetek 
mindent, zárjatok be mindent az ötös tárgyalóba. Már  mindent megbeszéltem a kapitánnyal. Az elektronikus eszközöket 
pedig vigyétek egyenesen Feeney-hez. 
- Igenis, hadnagy. 
- Az  ENyU  másodszor  is  vegye nyilvántartásba  őket 
Feeney és a te kódod alatt. 
McNab felvonta a szemöldökét. 
- Csak nem a Nemzetbiztonsági Hivatal aktáit rámoltuk 
össze? 
- Mindnyájan sokat kockáztatunk,  tehát ha nem akarod, 
hogy a  közeljövőben alaposan  seggbe rúgjanak, részletesen 
dokumentáld minden egyes lépésedet. Peabody, mi felvesszük 
az áldozatok munkatársainak a vallomását. Tiéd ez az osztály, 
hallgasd  ki Byson beosztottait, és beszélgess el újra a főnökével.  Én  vállalom  Copperfield kollégáit -  indult el  kifelé. 
Dokumentálj minden egyes lépést, McNab - ismételte meg a 
figyelmeztetést, majd hívta a felvonót, és lement arra az emeletre, ahol Natalie dolgozott. Pontosan tudta, hol  és mivel 
akarja kezdeni a munkát. 
-Jacob Sloannal  szeretnék beszélni. A tulajdonos unokájával. 
Ez alkalommal a recepciós egy pillanatig sem tétovázott, 
csak fogta a belső  linket. 
-Jaké? Dallas hadnagy beszélni óhajt veled. Természetesen. A harmadik ajtó balra - fordult  Eve felé. -  Elnézést... 
Mielőtt elmegy,  szeretnék kérdezni valamit. Tud már valamit 
a gyászszertartásról? 
- Ne haragudjon, de semmit. Viszont biztosra  veszem, 
hogy a család majd nyilvánosságra hozza az időpontját - indult  el a jelzett irányba. Jacob Sloan az irodája előtt várta. 
Pontosan úgy festett, akár a nagyapja, csak sokkal  fiatalabb 
volt. Sötétszőke haját  rövid,  vaskos csurkába fogva viselte. 
A szeme sötét volt, akár a viharos tenger. 
- Maga kapta Natalie és Bick ügyét. Akarom  mondanij 
maga nyomoz a gyilkosuk után. Jaké Sloan vagyok. 
- Szeretnék beszélni magával. Négyszemközt. 
- Persze,  fáradjon csak be. Megkínálhatom valamivel? 
kérdezte, miközben becsukta az iroda ajtaját. 
- Köszönöm, nem. 
- Egyszerűen nem  bírok egy  helyben  ülni - járta körbe 
Jacob az apró irodát, melynek falait geometriai ábrák díszítették. Az íróasztalán játékok álltak, vagy legalábbis olyan tárgyak, amelyeket játéknak vélt:  egy csillogó, vörös, ököllel öszszenyomható labda szarvakkal, mint egy gúnyos ördögfigura, 
egy vaskos rugó végére erősített kutya rajzfilmből vett figurája, és egy összevissza hajlított, zsinóron függő cső, amely mindig megváltoztatta a színét, amikor megmozdult. 
Jacob  a minihűtőhöz lépett,  és elővett belőle  egy palack 
ásványvizet. 
- Kis híján be sem  jöttem ma dolgozni - árulta el Evének. - De nem akartam otthon sem maradni. Ráadásul egyedül. 
-Jól ismerték egymást Natalie-val. 
- Barátok voltunk - és Jacob egy pillanatra remegő mosolyra  húzta  a száját. - Hetente néhányszor együtt ebédeltünk. Bick is velünk tartott, ha éppen ráért. Sokat beszélgettünk a pihenőszobában. Havonta pár este a munkahelyen kívül is találkoztunk. Ilyenkor Nat, Bick én és az aktuális  bai 
rátnőm együtt mentünk szórakozni. Habár már egy fél  éve 
ugyanaz a lány van mellettem - zökkent le a székére. - Öszszevissza beszélek. Ne is figyeljen rám. 
- Történetesen nagyon is figyelek. Ismer valakit, aki ártani akart Natalie-nek? 
- Nem - fordította el a fejét Jacob, és mereven bámulni 
kezdte a falra akasztott,  vörös háromszögbe foglalt, kék kört 
ábrázoló képet, ám Eve még így is megpillantott a szemében 
egy könnycseppet. - Mindenki kedvelte. Fel sem tudom fogni, hogy történhetett ilyesmi. Ráadásul mindkettejükkel. Még 
most is azt hiszem, hogy ez  nem más, csak egy rettenetes 
álom, és Natalie mindjárt benéz az ajtón, és megkérdezi, kérek-e egy tejeskávét - fordult vissza Eve felé, és megpróbált 
mosolyogni. - Pihenés közben mindig tejeskávét ittunk. 
- Szerelmesek voltak egymásba? Esetleg le is feküdtek? 
-Jézusom, dehogy! Egyáltalán nem erről van szó - pirult 
ki Jacob arca.  - Már elnézést, de ez számomra úgy hangzott, 
mintha azt kérdezte volna, hogy lefeküdtem-e a testvéremmel.  Barátok voltunk, nagyon jól ismertük egymást, és nem 
hiszem, hogy Nat erre vágyott.  Neki Bickre volt szüksége. 
Olyanok voltak, mint  akiket  a  sors  is  egymásnak rendelt. 
Azonnal látszott, csak rájuk kellett nézni - támaszkodott könyökével az íróasztalra, és a kezére hajtotta a fejét. - Egyszerűen rám tör a rosszullét, amikor  arra gondolok, hogy mi történt velük. 
- Natalie nem említette, hogy nyugtalanítja valami? Nem 
aggódott? Mivel ilyen közel álltak egymáshoz, talán elmesélte, hogy mi aggasztja. 
- Szerintem is így kellett volna történnie, de nekem nem 
szólt róla. Pedig volt valami. 
Eve felkapta a fejét. 
- Honnan tudja? 
- Onnan, hogy ismertem.  Láttam  rajta, de nem  beszélt 
róla.  Azt mondta, miatta nem kell aggódnom, egyedül is el 
tudja  intézni.  Azzal  ugrattam, hogy rátört  a menyasszonyfrász, és a végén meg fog szökni az esküvőjéről. Pedig egyáltalán nem erről volt szó. Nem az esküvő, hanem a megszervezése miatt idegeskedett, ha érti, mire gondolok. 
- Akkor hát miért viselkedett furcsán? 
- Szerintem az egyik számla lehetett az oka. Azt hiszem, 
gondjai támadtak az egyik általa vezetett számlával. 
- Miből gondolja? 
- Az elmúlt  néhány hétben sokszor dolgozott úgy, hogy 
magára zárta az ajtót. Ez egyáltalán nem volt jellemző rá. 
- Nem is sejti, melyik számláról lehet szó? 
Jacob megrázta a fejét. 
- Nem erőltettem a kérdezősködést. Mindannyian  foglalkozunk néhány olyan számlával, amelyekről még a munkatársaink előtt sem  beszélhetünk. Azt hittem, attól retteg, hogy 
elveszíti az  egyik jelentős  ügyfelét. Időnként  megesik  az 
ilyesmi - fordította el ismét a fejét a kék körbe foglalt, vörös 
háromszög  felé. - Azt  terveztük, hogy szombaton is elmegyünk valahová. Négyesben. Nem tudom elhinni, hogy meghaltak. 
Kopogtak, majd nyílt az ajtó. 
- Jaké. Ó, bocsánat. Nem akartam zavarni. 
-Apa  - állt fel Jaké.  - Izé... Hadd mutassam  be Dallas 
hadnagyot. A rendőrségtől jött. Az apám, Randái Sloan. 
- Hadnagy -  szorította  meg Eve kezét erősen az idősebb 
Sloan.  - Natalie  és  Bick miatt jött. Mindnyájan...  Azt  hiszem, még most sem tértünk teljesen magunkhoz a döbbenettől. 
- Ismerte őket. 
- Igen, méghozzá nagyon jól. Micsoda veszteség.  Később 
majd visszajövök, Jaké. Csak látni akartalak, és megkérdezni, 
hogy érzed magad. 
- Semmi baj - nyugtatta meg Eve. - Pár perc, és végzek 
- futott végig gyorsan a társaság felépítésén. - Maga az alelnök. 
-így igaz. 
De nem társtulajdonos, tette hozzá gondolatban. Hiába a 
drága öltöny és a tökéletes kinézet. 
- Alelnökként sokszor találkozott az áldozatokkal? 
- Nem, legalábbis nem az irodában. Természetesen, mivel 
Nat és Bick a fiam barátai voltak, így sokkal jobban ismertem 
őket, mint más, az ő beosztásukban dolgozó kollégát - lépett 
a fia mellé Randall, és a vállára tette a kezét. - Gyönyörű pár 
voltak. 
- Nem keresték meg valamilyen problémával, akár a cégen kívül, akár idebent? 
- Nem - vonta össze Randall a szemöldökét. - Mindketten kitűnő munkát végeztek, és amennyire tudom, a magánéletük is tökéletesen rendben volt. 
- Meg  kell kérdeznem, hol tartózkodtak a gyilkosság estéjén. 
- Két  ügyfelünkkel voltam. A nevük Sasha Zinka és  Lola 
Warfield.  A belvárosban vacsoráztunk, és ittunk néhány koktélt, majd elmentünk dzsesszt hallgatni a Club One-ba. 
- Mikor feküdt le? 
- Csaknem hajnali kettőre járt, amikor eljöttünk. Közösen 
fogtunk egy taxit. Előbb  hozzájuk  mentünk,  és csak akkor 
indultam hazafelé,  amikor már kiszálltak.  Talán három óra is 
lehetett, mire ágyba kerültem. 
- Köszönöm. 
-A barátnőmmel papusnál... vagyis a nagyapámnál  voltunk - mondta Jaké, amikor Eve feléje fordította a tekintetét. 
- Éjfél körül, talán fél egykor jöhettünk el tőle. Egyenesen a 
lakásomra mentünk. A barátnőm ott aludt velem. 
- Köszönöm az időpontokat - állt fel Eve. - Felkeresem 
magukat, ha további kérdéseim lesznek. 
Eve  irodáról irodára járt, megszakítva a megbeszéléseket 
és a linkbeszélgetéseket. Mindenütt könnyes szemek, szorongó tekintetek fogadták.  Mindenki kedvelte Natet és  Bicket, 
de senki sem tudott arról, hogy bármi gondjuk lenne. Ennél 
némileg többet tudott meg Natalie mindenesétől, akivel osztozott az irodán. 
A pihenőben talált rá Sarajane Bloomdale-re. Az aprócska,, 
sötét hajú  nő egy  csésze  mocsárszagú tea fölött szipogott. 
Vastag szemöldöke alatt karikás, véreres szempár ült, és  az 
orrát is rózsaszínre dörzsölte. 
- Pár napig nem jöttem be - árulta el Eve-nek. - Elkaptam a náthát. Micsoda pech, nem igaz? Csak feküdtem, aztán 
tegnap Maize, a kolléganőm felhívott, de  úgy zokogott, hogy 
alig értettem, mit akar  mondani. Egy szavát sem hittem  el. 
Egyre csak azt hajtogattam: Ez ostobaság, Maize. Ő viszont 
ragaszkodott hozzá, hogy  igazat  beszél,  és  mind a ketten 
meghaltak. Erre azt mondtam neki... 
- Értem. Mióta  dolgozott Natalie mellett? 
- Nagyjából két éve. Kitűnő főnök volt. Nem várta el tőlem, hogy minden piszkos munkát elvégezzek helyette, mint 
egyesek. Ennél a cégnél sokan még a lábukat is lejárják, annyit 
rohangálnak. Natalie viszont remekül értett a munkaszervezéshez,  tudja? Sohasem kellett keresgélnem, hogy miről  feledkezett meg. Ráadásul észben tartotta az olyan apróságokat 
is, mint például mikor van az ember  születésnapja, vagy 
időnként behozott  egy  kis  süteményt. Amikor  pár  hónapja 
szakítottam a fiúmmal, meghívott ebédelni. 
-Nem kért valami  szokatlant  az elmúlt hetekben? Nem  ,! 
kötötte le valami furcsaság a figyelmét? 
-Semmi, csak  a szokásos. Dolgozott valamin. Mondjuk:többször zárta magára  az  ajtót, mint régen -  nézett körül 
óvatosan Sarajane. - Azt hittem, az esküvőjével van elfoglalva 
- súgta. - Nem lenne szabad magánügyekről beszélgetnünk 
munkaidőben, de hát egy esküvő... Az teljesen más. 
- Milyen hívásokra  kérte  meg?  Milyen leveleket  bízott 
magára? 
- Csak a szokásos, de tudja, az utóbbi időben sokat túlórázott.  Akkor  vettem  észre, amikor egyszer megnéztem a 
számítógépén a napi beosztását. Láttam, hogy munkaidő után 
rr 
is bejelentkezett. Azt hiszem, még tettem is rá valami megjegyzést.  Natalie,  bele fogsz szakadni a munkába. Ő nevetett egy  jót, és megkért, hogy ne említsem másoknak. Azt 
mondta, csak visszaugrott valami anyagért. 
- Szólt erről valakinek? 
- Futólag biztosan megemlítettem. 
-Kinek? 
- Fogalmam sincs. Talán Maize-nek, vagy Rickónak a jogi 
osztályon. Időnként eljártunk kettesben szórakozni. Ricko és 
én. Talán tettem egy ártatlan megjegyzést, hogy Natalie túlságosan  keményen és sokat dolgozik. Biztosan ezért  tűnik 
annyira fáradtnak. Többet kellene pihennie és a vőlegényével 
foglalkoznia. Es arra a pirrájára is odafigyelhetne. 
- Miféle pirrájára? 
- Liliah Grove. Quinn említette, hogy Ms. Grove minden 
alkalmat megragad, hogy flörtöljön egy kicsit Mr. Bysonnal. 
Behívja az irodájába,  segít neki, egy kávé, vagy az  ebéd mellett az ügyfelekről beszélgetnek - nézett maga elé megvetően és 
csúfondárosan  Sarajane.  -  Kivetette rá a  hálóját,   tudja? 
Mondtam  is Natalie-nek. Elvégre ő  volt a  főnököm, nem 
igaz? Elárultam neki,  de csak nevetett. 
- Oké. Tud arról, hogy  Natalie találkozóra készült valamelyik cégvezetővel?  Nem említette,  hogy megbeszélt egyikükkel egy időpontot? 
-Engem semmi  ilyesmi  elintézésére nem  kért.  Izé... 
A nyomozók csaknem az összes anyagomat elvitték, amin 
dolgoznom kellene. Fogalmam sincs, hogy  most mit csináljak. 
- Ebben nem segíthetek. 
Eve Cara Greene-nel  fejezte  be a  kihallgatásokat.  Akkor 
állt meg az irodája ajtaja előtt, amikor  Cara bevett valami kék 
pirulát. 
- Fájdalomcsillapító - magyarázta. -  Rettenetes fejfájás 
gyötör. Rettenetes nap ez a mai. 
- Nem tudja, miért járt vissza Natalie dolgozni  a munkaidején túl? 
- Nem - vonta össze Cara a szemöldökét. - Mindannyian 
sokáig bent  szoktunk maradni,  ráadásul az év ezen szakában 
nyakunkon az adóbevallás.  Ellenben...  Természetesen tisztában vagyok vele, hogy Natalie mindig sokat dolgozott, és előfordult, hogy órákkal a munkaidő lejárta után is az íróasztala 
mögött ült.  Április tizenötödike előtt nem sokat  beszélünk, 
gyakorlatilag itt élünk az irodánkban. Natalie-től egyáltalán 
nem számított szokatlannak, hogy elment,  majd visszajött 
dolgozni. Nem akar  helyet  foglalni? Én  mindenesetre leülök. 
Nem  érzem  túl jól magam  - ereszkedett le Cara az egyik fotelbe. - Nem igazán tetszik az ügyfeleinknek, hogy a rendőrség rátette a kezét az anyagukra. Egész  álló nap azzal foglalkoztam, hogy  igyekeztem elhárítani a dühös, sokszor egyenesen őrjöngő  hívásokat. Közben a többiekkel is törődnöm kellett,  akik idejöttek,  hogy  a  vállamon sírják  ki magukat 
Natalie elvesztése miatt, és  megnyugtattam azokat, akik attól 
félnek, hogy velük is történni fog valami. Akárcsak egy gondos anya.  Közben egyre csak az járt a fejemben, hogy ha magának igaza van, és ez a rettenet valóban kapcsolatba hozható 
Natalie munkájával,  akkor  vajon mi felett siklott el a tekintetem?  Mit kellene tudnom? 
- És semmi nem  jutott az eszébe. 
- Semmi. Csak arra tudok gondolni, hogy az irodán kívül 
keveredett bele valamibe.  Valaki ártani akart nekik. Irigy 
vagy dühös volt rájuk. Nem tudom. 
- Jellemző az irodára a szakmai féltékenység? 
- Egyfajta versenyszellem biztosan. Ráadásul itt nem csupán jó barátok dolgoznak,  de nem hiszem, hogy bárki is komolyan haragudott Natalie-re. 
- Ismeri Lilah Grove-ot? 
- Femme  fatale.  Az egyéni számlák osztályán dolgozik 
mosolyodott el halványan Cara. - De hogy a kérdésére válaszoljak, igen, hallottam a pletykát, miszerint túlságosan is barátságosan viselkedik Bickkel.  Nem  féltettem Natalie-t, és 
sohasem jutott a fülembe, hogy Natalie és Lilah összevitatkoztak. Még csak oda sem mondogattak egymásnak. 
Talán mindezt  a végére  tartogatták, gondolta  Eve,  miközben elindult lefelé, hogy találkozzon Peabodyval. 
- Beszéltél egy bizonyos Lilah Grove-val? 
- Mi ez? Működésbe lépett a hatodik érzéked? - érdeklődött Peabody. - Vele akartam kezdeni a beszámolómat. 
- Az osztály  szexbombája. Rámozdult Bysonra.  Milyen 
benyomást tett rád? 
- Kissé  kemény  és  szúrós. Hiú, és  ambiciózus, ráadásul 
egyik tulajdonságát sem rejti véka alá. Állítása szerint teljesen 
ártalmatlan, de kölcsönös vonzalom alakult ki közte és az áldozat között. A munkatársak sokat pletykáltak róluk,  és nem 
nézték őket jó szemmel. Párszor beszélgettek, de Byson még a 
parfümjét sem volt hajlandó  megszagolni. Mellesleg nagyon 
jó az ízlése. Ugorj Rám. 
- Hogy  mondod? 
- A parfümje.  Az igazi Ugorj Rám,  nem valami  vacak, 
pancsolt másolat, vagy az eau de lófütty. Ha néha betévedek 
egy-egy drágább áruházba, én sem tiltakozom az ellen, hogy 
lespricceljenek vele. 
- Ezek szerint te vagy az egyetlen? 
- Az egyetlen micsoda? 
- Az egyetlen ember az ismert világegyetemben, aki szereti, ha azok az illatszeres gerillák befújják mindenféle  vacakkal. 
Peabody kihúzta magát és felszegte a fejét. 
- Nem vagyok egyedül. Egy kis létszámú, de illatos hadsereg tagjai közé tartozom. 
- Ja persze. Fogadni merek, hogy ennek a vacaknak olyan 
a szaga, mint egy napsütötte kaszálónak. Gyorsan  beugrók 
még Grove-hoz, mielőtt  visszaindulunk. 
- Jobbra a második iroda. 
- Egyedül. Addig nézz utána, meddig jutott McNab. 
 
- Igen, hadnagy. Dallas? - mosolyodott el Peabody ravaszül. - Amikor ez a parfüm van rajtam, McNab valóban rám 
ugrik - sétált el fütyörészve. 
- Neked pedig  pontosan  erre van szükséged - morogta 
Eve. 
Az iroda ajtaját  nyitva találta. Eve egy szőke, göndör hajú 
nőt pillantott  meg,  aki hátradőlve ült karamellszínű bőrfotelében, és miközben  headset segítségével beszélt valakivel, épp 
a körmét nézegette. 
Látott  még  az  irodában  néhány virágot,  valamint egy 
krómozott állófogast, rajta egy fehér kabátot és egy vörös sálat. Az íróasztalon álló kávéscsésze is vörös volt,  amelyet hatalmas, fehér  betű díszített. 
A kék kosztümöt viselő szőkeség Eve-re vetette zöld szemét. 
- Várjon egy kicsit. Miben segíthetek? 
Eve felmutatta  a jelvényét, mire  Lilah  a mennyezetre 
emelte a tekintetét. 
- Nagyon sajnálom, de most le kell tennem. Majd visszahívom. Még délután kettő előtt megadom a választ. Tökéletesen. Minden jót - vette le a headsetet, és  az asztalra tette. Már beszéltem az egyik nyomozóval. 
- Most pedig velem fog beszélni. Dallas hadnagy vagyok. 
- Legalább feljebb léptem a szamárlétrán. Nézze, nagyon 
sajnálom, ami Bickkel és  Natalie-vel történt. Mindenki szörnyen megdöbbent, aki ismerte őket. Viszont valamikor dolgoznom is kell. 
- Vicces, mert nekem is. Viszonya volt Bickkel? 
- Szemmel láthatólag sokkal lényegretörőbb,  mint az a 
másik, aki idejött. Csak flörtöltünk  egy kicsit, ahogy az irodai 
alkalmazottak között szokás.  Semmi komoly. 
- És az irodán kívül? 
Lilah könnyedén megvonta a vállát. 
- Nem jutottunk el olyan messzire. Talán ha több időnk 
lett volna. 
- Ezek  szerint nem tartotta vissza,  hogy menyasszonya 
volt. 
Lilah elmosolyodott, és újabb pillantást vetett a körmére. 
- Még nem állt oda az oltár elé. 
- Mi a gond, Lilah?  Nem  tud  megfelelő férfit szerezni 
magának? - és Eve látta,  hogy Lilah szeme indulatosan megvillan. 
- Bárkit megszerzek, akit csak akarok. 
- Kivéve Bicket. 
- Mondták már, hogy nagyon idegesítő tud lenni? 
- Naná, hogy mondták. Miért éppen Bicket szemelte ki 
magának? 
- Mert nagyon jól nézett ki. Csodás  teste volt. Úgy  véltem,  szuper lehet az ágyban. Remekül összeillettünk volna. 
- Biztosan  nagyon  bosszantotta,  hogy nem kapta be a 
horgot. 
- Az volt vele az egyetlen gond, hogy  nem akart lefeküdni 
velem. Sokat vesztett velem. Ha azt  hiszi, ezért öltem meg a 
drágicájával együtt, beszélgessen el a társával. Ketten is  igazolják az alibimet. Egy  ikerpár.  Hajnali háromkor  mentek el 
tőlem, de addig alaposan kifárasztottam őket. 
- Ki volt Bick legjelentősebb ügyfele? 
- Wendall James -  felelt Lilah egy pillanatnyi  tétovázást 
követően. 
- Kihez fog kerülni most, hogy meghalt? 
Lilah félrehajtotta a fejét. 
- Még nem született meg a hivatalos döntés. Nem hivatalosan biztosra veszem, hogy hozzám.  Viszont nem gyilkolok 
ügyfelek miatt, drágám. Ahhoz elég, ha jól végzem  a dolgom. 
Márpedig jól végzem. 
- Fogadni mertem volna - mondta Eve, és kiment, hogy 
csatlakozzon Peabodyhoz a földszinten. 
A nagymamám  mindig azt mondta az ilyen emberekre, 
hogy száraz sütik. 
- Ezt nem értem - húzott el Eve a járda mellől, és a kapitányság felé fordította az autót. - Ha a sütemény száraz, egyszerűen eldobja az ember. Én inkább lelketlennek nevezném. 
- Ez azt jelenti... Ne is törődj vele. Szerinted benne van? 
- Elképzelhető,  de az ő fajtája nem gyilkol azért, hogy 
megszerezze, amit akar. Inkább az eszét, a szexuális vonzerejét használja, csal, avagy esetleg lop. Talán behálózott valakit, 
és rávette,  hogy végezze el helyette a piszkos munkát,  de mi 
célból? Byson kikerül a képből, talán megkapja néhány ügyfelét, és  hamarabb előléptetik,  de  ehhez miért kellett elintézni 
Copperfieldet? Ráadásul ő volt az elsődleges célpont. Mit tudtál meg a többiek alibijéről? 
-Jaké  Sloannak Rochelle DeLay igazolja. A lány huszonkét éves, egyedülálló, a Palace konyháján dolgozik. 
- Roarke alkalmazottja? 
- Úgy  is lehet mondani. Az apja a Palace első séfje. Nagyjából két éve vették fel. Nincs priusza. 
Eve balra kanyarodott. 
- Azért meglátogatjuk,  és  személyesen is  kikérdezzük. 
A következő? 
- Randall Sloan. Sasha Zinkával és Lola  Warfielddel volt. 
Negyvennyolc, illetve negyvenkét évesek. Tizenkét éve házasok. Gazdagok. Zinka családja már nemzedékek óta nagyon 
gazdagnak számít. Ők a Csajszi. 
- Micsoda? 
- Ez egy nagyon drága, első osztályú kozmetikum. A gyárat Zinka  ükapja alapította, és  az eltelt idő alatt is sikerült 
megőrizniük a függetlenségüket és a piaci részesedésüket. Saját gyógyfürdőik vannak, ahol  a termékeiket használják és 
árulják. Zinka vétett néhányszor a törvény ellen. Garázdaság, 
rongálás, egyszer még egy rendőrt is megütött. 
- Komolyan? 
- Nem került börtönbe.  Kifizetett  néhány  jelentős bírságot, és polgári perek sokaságát indították ellene. De  tíz éve, 
semmi. 
- Ifjúkori kilengések. Temperamentumos. 
- Akik Kraus alibijét igazolják,  még  Zinkánál is gazdagabbak. Madeline  Bullock  és Winfield Chase.  Anya  és fia. 
Sam Bullock a második férjének a neve, de ebből a házasságból nem születtek  gyerekek. Sam száztizenkét éves korában 
halt meg, ötévnyi házasság után. A nő akkor negyvenhat éves 
volt. 
- Milyen romantikus. 
- Szívszakasztó. Az első férje fiatalabb volt, egy tejfelesszájú, hetvenhárom éves tacskó, Madeline  huszonkét éves korában. 
- Gazdag volt? 
- Nem nevezném Sam Bullockot túlságosan gazdagnak, 
de azért volt mit aprítania a tejbe. Felfalta egy cápa. 
- Most csak hülyéskedsz. 
- Komolyan.  A Nagy-korallzátonynál búvárkodott, amikor a cápa üldözőbe vette, és hamm-hamm - vetett elgondolkodó pillantást Eve felé. - A magam részéről nagyon nem szeretnék cápaeledellé válni. Neked mi erről a véleményed? 
- Most, hogy tudom, ilyen is létezik, nem ez az első a kívánságlistámon. Volt valami nyoma a szándékosságnak? 
- A cápát ugyan nem  sikerült kihallgatni, de a halál okát 
balesetnek könyvelték el. 
-Oké. 
- Közben Bullock  cége  megváltoztatta a profilját. Most 
elsősorban gyógyszereket gyárt. Az alapítvány, amelyet a férje 
nyolc éve bekövetkezett halála óta az özvegy vezet, egyre csak 
fejlődik, és évente több millió dollárt utal jótékonysági szervezeteknek.  Elsősorban olyanoknak, amelyek gyermekek egészségével  foglalkozik. Az özvegynek nincs priusza,  a fiának, aki 
most harminchárom éves, nőtlen, és élettársa sincs,  zárolták 
az aktáját valami gyermekkori csínytevés miatt. 
- Londonban laknak, igaz? 
- Aha, de a világ több pontján is van lakásuk. Mondjuk az 
államokban nincs. A fiú az alapítvány alelnöke. 
- Megengedhetne magának egy saját lakást. 
- Utoljára hagytam a német  Kari és  Elise Helbringert, 
akik Myers alibijét igazolják. Harmincöt éve házasok, ez idő 
alatt három gyermekük született. Húszévesen kerültek bele 
az üzleti életbe. Először csizmát gyártottak, majd a palettájuk 
cipővel, papuccsal, táskával és ehhez hasonlókkal bővült. Beleértve a romantikát is, mivel nem sokkal a gyártás fellendülése után házasodtak össze. Sikerült betörniük a divatszakmába, 
és felépíteniük a maguk kis  birodalmát. Mivel lábbelivel foglalkoznak, nem  úgy mondom, hogy olajozottan forognak  a 
fogaskerekek, inkább úgy, hogy töretlenül menetelnek előre. 
- Lábbelivel. 
- Az alapítványuk  és az eredeti Helbringer a legnépszerűbb termékük. Rajtad is ez van. 
- Bakancs. 
- Helbringer bakancs. A maga egyszerűsége ellenére nagyon is jellegzetes. Mellesleg sem nekik, sem a gyerekeiknek 
nincs priuszuk. 
- Ha visszaértünk  a  kapitányságra, majd kérünk rá  egy 
megerősítést  - fékezett le Eve a Palace Hotel főbejárata előtt. 
Az ajtónálló  azon nyomban  megindult feléjük. Miközben kiszállt, látta a szemében a felismerés és a beletörődés fényét. 
- Jó napot, hadnagy. Kívánja, hogy beálljak a parkolóba 
kocsijával? 
- Mit gondol? 
- Azt hiszem,  szeretné,  ha pontosan ugyanott maradna, 
ahol hagyta. 
- Ahogy  mondja - kocogott fel Eve a bejárathoz vezető 
lépcsőn, és belépett  a  vakítóan csillogó márvánnyal  burkolt, 
hatalmas virágokkal és szikrázó szökőkutakkal díszített  előtérbe. 
Kristálycsillárok alatt lépdelve jutott el a recepciós pultig. 
Amikor a mögötte álló, csillogó egyenruhás szemében is  észrevette a felismerés szikráját, már tudta, hogy Roarke  az egyik 
értekezleten biztosan megmutatta a fényképét. 
Határozottan előhúzta a jelvényét. 
- Beszélnem kell Rochelle DeLayjel. 
- Természetesen, hadnagy. Azonnal értesítem az érkezéséről. Ha gondolja, addig foglaljon helyet. 
- Köszönöm - mondta Eve, mert úgy vélte,  ha mindenki 
ilyen udvarias vele, neki sincs oka kötekedni, és leült a dús virágok árnyékába rejtett,  magas  támlájú, kényelmes  fotelek 
egyikébe. 
- Ha a nagymamám, mármint a száraz süti nagymamám 
ellátogat ide, biztosan  meghívom teázni a Palace-ba - szívta 
be Peabody mélyen a virágillatot. - Szerintem ettől még ő is 
jobb kedvre derülne. Mellesleg kihasználhatnánk  a várakozással töltött időt, és megbeszélhetnénk Mavis partiját. 
- Nem  hinném, hogy képes vagyok rá. 
- Ugyan már,  Dallas. Vészesen  fogy  az  idő. Különben 
támadt egy ötletem. Mavisre gondoltam,  meg a  székre, amit 
vettél neki, és hirtelen világosság gyúlt az  agyamban. Tegnap 
este,  hazafelé menet beugrottam egy partiszervező boltba, és 
vettem egy  csomó mindent. 
- Nagyszerű. 
- Aztán ott vannak  a virágok.  Csakhogy, izé... Nem igazán engedhetem meg magamnak... 
Annak ellenére, hogy Eve megpróbált oda sem figyelni 
Peabodyra, erre az utolsó kijelentésre felkapta a fejét. 
-Jézusom,  Peabody, nem kell kifizetned semmit. Ezt senki sem várja el tőled. 
- Mindenben segíteni szeretnék, de... 
- De a pénzzel ne törődj - szedte össze magát Eve. - Figyelj, igazad van. Sok mindent kell vásárolni egy ilyen partira, 
és ez rengetegbe kerül. Egyezzünk meg:  te megveszed, én pedig kifizetem. 
-Ez  remek. Nagyszerű! Izé...  Még nem  is  kérdeztem, 
mennyit szánsz rá a bulira. 
Eve felsóhajtott. 
- Azt hiszem, csak a  csillagos ég a határ. 
- Hú!  Ez totálisan szuper! Akarom mondani, gyönyörű 
babaváró parti lesz. 
- Olyan  vagy, mint egy boldogságtól visongó kislány 
állt fel Eve, mert  megpillantotta a feléjük igyekvő karcsú, 
fiatal, csaknem katonás egyszerűséggel öltözött nőt. - Viselkedj rendőrhöz méltón. 
Az érkező  szája visszafogott, udvarias mosolyra görbült, 
ám a szemében nyomát sem lehetett látni a jókedvnek. 
- Dallas  hadnagy és... 
- Peabody nyomozó - mutatkozott be Peabody. 
- Rochelle DeLay vagyok. Minden bizonnyal Natalie miatt jöttek. Nem baj, ha idekint ülünk le? Nagyon szűk az irodám, és pillanatnyilag az is tele van.  Épp egy partit készítünk 
elő. 
- Idekint is jó lesz. 
- Ebben a pillanatban beszéltem Jake-kel. Bárcsak hazamenne! Semmi szükség arra,  hogy itt maradjon, ahol  nap 
mint nap találkozott Natalie-vel. 
- Jó barátok voltak. 
- Azok voltunk. Sőt azok is maradtunk. De Nat  és Jaké? 
-  nézett el egy pillanatra a távolba. - Mintha mindig  is egy 
család lettek volna. 
- Nem zavarta,  hogy a férfi, akivel randevúzik, ilyen szorosan kötődik  egy másik nőhöz? 
- Talán  zavart volna, ha történik közöttük valami, vagy 
ha nem pont  Natről van szó. Őrületesen  odavolt Bickért, és 
én nagyon kedveltem. Sokszor mentünk el négyesben  szórakozni.  Jól kijöttünk egymással. Fogalmam  sincs, hogyan segíthetnék Jake-nek. 
- Ms.  DeLay - szólalt meg Peabody. - A barátnők időnként  olyasmit is elmondanak egymásnak, amit szóba  sem 
hoznának egy férfi előtt, akármilyen közel állnak egymáshoz. 
Nem említette Natalie, hogy aggasztja valami? Nem nyugtalankodott? 
-Nem  emlékszem  ilyesmire.  Habár...  Megbeszéltük, 
hogy együtt ebédelünk egy nappal a... Szóval az előző nap, 
de felhívott, és azt mondta, nem érzi jól magát. Megfázott, és 
dolgozni sem megy. Nagyon elfoglalt voltam.  Nagyon elfoglalt - ismételte meg Rochelle  megtört  hangon. - Az igazat 
megvallva megkönnyebbültem. Most viszont, ha visszagondolok erre a beszélgetésre, talán  valóban remegett egy kissé  a 
hangja. Mint aki ideges. Akkor viszont nem gondoltam semmi rosszra. Pedig vihettem volna neki  valami vacsorát.  Ezt 
kellett volna tennem, de nagyon sok volt  a  dolgom. Arra 
gondoltam, hogy ha komoly baj lenne, minden bizonnyal elmondaná nekem. 
- Emiatt szükségtelen emésztenie magát - mondta Eve. 
Inkább árulja el, hol volt, amikor Natalie és Bick meghalt. 
- Együtt vacsoráztunk  a barátom  nagyszüleivel.  Utána 
bridzseltünk. Jobban mondva csak ők játszottak - mosolyodott el halványan Rochelle. Próbáltak megtanítani a szabályokra. Éjfél is elmúlt már, amikor eljöttünk  tőlük, és egyenesen Jaké lakására mentünk. Összeköltöztünk. Együtt élünk, 
persze ez még nem hivatalos. A keleti bálteremben voltam. 
- Hogy mondja? 
- Másnap reggel a keleti bálteremben segítettem felállítani a büfét, amikor Jaké zokogva bejött hozzám.  Még sohasem 
láttam sírni. Akkor mondta el, hogy mi történt. 
Hetedik fejezet 
Eve csak egy pillantást vetett a tárgyalóterem asztalán feltornyozott dobozokra, és érezte, hogy megfájdul a feje. 
- Oké, most jön  a babramunka. Két hétre visszamenőleg 
alaposan át kell néznünk az összes diszket, fénymásolatot, cetlit, jegyzetfüzetet, határidőnaplót. A tanúk szerint tíz napja, 
legfeljebb két hete vették először észre, hogy valami nincs 
rendben Copperfielddel, és nagyjából ekkor szólt Bysonnak, 
hogy mutatni akar neki valamit. 
- A neveken és a feljegyzéseken végigmehetünk - mondta 
Peabody. - Na de a számlákon? Talán ha egy teljes csoportot 
ráállítanánk. 
- Megtehetnénk  - helyeselt Eve -,  viszont egyelőre nincs 
itt más, csak te és én. Próbáljunk találni egy olyan fájlt, amelyet az adott időintervallumban többször is megnyitott, átmásolt a saját, otthoni számítógépére, vagy elküldött Bysonnak 
- pillantott Eve lemondóan a tárgyaló AutoSéfje felé, mivel 
tudta, hogy ebbe nem töltött a saját kávéjából. - Továbbá érdekes lehet, ha kiderül, hogy találkozót beszélt meg a felső 
vezetés valamelyik tagjával - folytatta. - Vagy az egyik főnőkével. 
- Ez eltart majd egy ideig - jegyezte meg Peabody. - Ne 
rendeljek néhány szendvicset? 
- Rendelj, ha akarsz. A kolléganője szerint Natalie az elmúlt néhány napban többször túlórázott.  Kíváncsi  vagyok, 
milyen fájlokkal dolgozott a munkaideje lejárta után - fordult 
meg Eve, mert meghallotta, hogy nyílik az ajtó. 
- Valami eredmény? - kérdezte Baxter. 
  
- Úgy tűnik, Natalie rájött valamire a munkahelyén, kutakodni  kezdett, és gyanúját  a vőlegényével is megosztotta. 
Most mi is beleássuk magunkat az anyagba. 
- Nincs szükségetek egy harmadik lapátra? 
Eve zsebre vágta a kezét. 
- Nincs más dolgod? 
- Nem túl sok.  Semmi olyasmi,  amit a fiú ne tudna önállóan is elintézni - tette hozzá  Truehartra, a  beosztottjára célozva. - Nézd,  a kölyök azonnal szól, ha nem tud megoldani 
valamit, és szüksége van rám. Úgyis  hamarosan lejár a szolgálatom. Szívesen maradok, és segítek. 
- Ha  ennyire fűt a lelkesedés, csak rajta. 
Ebben a pillanatban jelezni kezdett Eve kommunikátora. 
A kijelzőre pillantott. 
- Peabody, igazítsd  el Baxtert. Whitney irodájából keresnek. Nekem mennem kell, hogy őt  is tájékoztassam a fejleményekről. 
Whitney kapitányt az  íróasztala mögött ülve találta. Arra 
gondolt, milyen fáradtnak látszik. Nem, nem is fáradtnak. 
Valójában törődöttnek. 
Őszes  haját rövidre nyírva viselte. Csokoládészín arca meg 
sem rezzent, miközben Eve beszámolóját hallgatta a nyomozás  állásáról. 
- Sikerült biztonságba helyezni a lefoglalt anyagot? 
- Igen, uram. Peabody és Baxter nyomozók már elkezdték  átnézni.  Feeney kapitány  felügyeli az elektronikus munkát, amelyet McNab nyomozó végez. 
- Egyéb szálak? 
- Uram? 
- Talán nem a munkahelyükön kell keresni a gyilkosság 
indítékát. Az nem jutott eszébe, hogy esetleg  féltékenység is 
állhat az ügy hátterében? 
- Ezt a lehetőséget sem vetettem el teljesen, kapitány, de 
semmi sem utal arra, hogy itt egy féltékenységi dráma zajlott 
114 
le. Ellenben sok jelét találtam annak, hogy az áldozatok közül 
a nő felfedezett valamit a munkahelyén. 
Whitney bólintott. 
- Felfogta, milyen érzékeny anyagok kerültek a testület 
birtokába? 
- Igen, uram. 
Whitney továbbra is Eve szemébe nézett. 
- Számításba vette, hányan kifogásolhatják a későbbiekben, hogy maga belenézett ezekbe az anyagokba? 
- Hogy érti ezt, kapitány? 
- Maga egy nagy hatalommal bíró üzletember felesége, és 
a férjének rengeteg területen van érdekeltsége. Meggyanúsíthatják, hogy a kezére játssza a versenytársa bizalmas adatait. 
Eve gyomra izzó golyóbissá szorult össze. 
- Én csak lehetséges bizonyítékokat foglaltam le. 
- Ne legyen naiv, Dallas. 
- Soha nem voltam naiv. Én vezetem ezt a nyomozást ennek a kettős gyilkosságnak az  ügyében, és épp az indítékot 
keresem.  Hidegen  hagynak a férjem vetélytársainak a bizalmas céginformációi. 
- Fokozottan figyelembe kell vennie, hogy ha ez az anyag 
a férje kezébe kerül, akkor ezzel olyan helyzetet teremt, amelyet Roarke kihasználhat a versenytársaival szemben. 
Az izzó golyóbis felrobbant. 
- A férjemnek  nincs szüksége a segítségemre, anélkül is 
állja a versenyt az  üzleti  életben. Ráadásul nem olyan, hogy 
egy kettős gyilkosság leple alatt  akarna előrébb jutni, és bezsebelni némi extraprofitot. Már elnézést, uram  - jegyezte 
meg Eve, habár éles hangja szöges ellentétben állt mentegetőzésével -, de ez egyaránt sértő rá és  rám nézve is. 
- Itt nem csupán néhány dollárról van szó, hanem súlyos 
milliókról. Talán még ennél is többről.  Igaza van, ez valóban 
sértés. Ezt is meg kell értenie. Ha a kezébe került információkat nem a nyomozás érdekében használja fel, azért a testületet 
terheli a felelősség. 
- Megértettem, mekkora felelősség terhel. Felelős vagyok 
az áldozatokért, New York polgáraiért, és azért, hogy a testület tiszta maradjon, akár a ma született bárány - öntötte el izzó lávával a gyomrában tomboló tűzgolyó. - Ha kételkedik a 
szavahihetőségemben vagy a megbízhatóságomban, vagy abban, hogy képes leszek megfelelni a velem szemben támasztott követelményeknek, nem csupán kötelessége másnak adni 
az ügyet, de a jelvényemet is el kell vennie. 
- Ha dühöngeni akar, csak  nyugodtan. De most, hadnagy,  térjen vissza a munkájához. 
Eve sarkon fordult, miközben próbálta visszafojtani a dühét, de képtelen volt teljes mértékben megfékezni az indulatait. Miközben feltépte az ajtót, hátranézett a válla felett. 
- Nem vagyok  Roarke kémje - kiáltott vissza, mielőtt bevágta maga mögött. 
Dühe a visszafelé vezető úton sem  csillapodott.  Peabody 
egyetlen pillantást vetett a társa arcára, és azonnal tovaszállt a 
jókedve. 
- Hadnagy - szólalt  meg. -  Baxter magára vállalta  az 
anyag  Bysonnal kapcsolatos felét. Eddig még nem  találtunk 
semmit, amit Copperfield küldött volna át neki. 
- Akkor tovább kell keresni. 
- Közben hívott McNab, és azt mondta, hogy Copperfield 
irodai gépéről több fájlt is töröltek. 
- McNab nyomozó most már neked jelent?  Talán  az elmúlt húsz percben megváltozott valami, és átvetted a nyomozás vezetését? 
Peabody  már ismerte  ezt a hangot. Igyekezett  roppant 
nyugodtan válaszolni. 
- McNab nyomozó azt hitte, hogy vagy itt, vagy odakint 
a terepen, de együtt  vagyunk. Mivel tudtam, hogy a  kapitánynál vagy, fogadtam a jelentését, és most továbbítom. 
- Megyek az ENyÜ-re. 
Peabody  és  Baxter beszédes  pillantást váltottak  a hát 
mögött.  Csak az volt  a szerencséjük, hogy villámgyorsan a 
akták felé fordították a fejüket, amikor Eve megpördült. 
- Senki sem léphet be ebbe a szobába, és nem tekinthet 
bele az aktákba az engedélyem nélkül. Világos? 
- Igen, hadnagy! 
Peabody hatalmasat sóhajtott, amikor becsapódott az ajtó. 
- Whitney-nél nagyon kellemetlen zabszem kerülhetett a 
seggébe. 
Eve berontott az ENyÜ-re, és az egyik számítógépes laborban,  Copperfield irodai  gépe  fölé  görnyedve  rábukkant 
McNabra. 
- Ezen az ügyön csakis zárható irodában dolgozhatsz! 
- Micsoda? - kapta le McNab a headsetjét. 
- Az ügy  kék kód alatt fut tovább. Zárható irodában 
vizsgáld a gépeket, és szóban tegyél jelentést. Ettől a pillanattól kezdve ez az alap. 
- O-ké -  hátrált egy lépést  McNab, mintha érezné az 
Eve-bői áradó hőt, és attól tart, hogy megperzselődik. - Rájöttem, hogy töröltek néhány fájlt, amelyek... 
- Irány egy zárható iroda! - csattant fel Eve. - Most, rögtön. 
- Igenis,  hadnagy.  Csak pár  perc türelmet kérek, amíg 
előkészítem. 
- Akkor láss neki azonnal - viharzott ki Eve, és bevágódott Feeney irodájába, aki  dudorászva verte a billentyűzetet 
az íróasztalánál. 
- Már csaknem nyakon csíptelek,  te csirkefogó - mormolta időnként. 
- A nyomozóid képtelenek felfogni a közvetlen parancsot 
vagy követni a hivatalos utat? - kérdezte ellentmondást nem 
tűrően. 
Feeney elmorzsolt a fogai között egy átkot, és felpillanUgyanazt látta Eve arcán, mint Peabody. Hátradőlt, és 
állával az ajtó felé intett. 
Bezárnád? 
Eve bevágta. 
- Ha egyszer én vezetem  a nyomozást, akkor elvárom, 
hogy a csoportomhoz  tartozó emberek, akár a gyilkosságiaknál szolgálnak, akár az ENyÜ-nél, nekem jelentsenek. 
- Panaszt akarsz tenni az  egyik fiam  ellen? - kérdezte 
Feeney.  Az összes beosztottját  a fiának nevezte, tekintet nélkül a kromoszómáik alakjára. 
Eve hirtelen észbe  kapott. Mi a fenét művel? Elefántot csinál a bolhából, csak azért, mert felbosszantották. 
- Nagyon érzékeny az ügy, amin dolgozom - kezdte. 
- Aha, már hallottam  róla.  A fiaim jelentették, én  pedig 
személyesen vettem nyilvántartásba a behozott számítógépeket. Éppen úgy, ahogy kérted. Valami baj van? 
- Főleg  pénzügyileg érzékeny.  Szerinted Roarke  képes 
lenne keresztüllépni  a két áldozaton,  hogy megszerezze az 
adatokat, és legyőzze a versenytársait? Szerinted képes lenne a 
saját céljaira használni a nyomozásban elért eredményeimet, 
vagy bármiféle információt, amit megosztok vele? 
- Mi a francról beszélsz? Talán McNab mondott valami 
meggondolatlan  marhaságot? 
- Nem.  Ezt  Whitney  közölte velem, méghozzá minden 
kertelés nélkül. 
Feeney elhúzta a száját, majd fújt egy nagyot,  és beletúrt 
drótszerű, fakóvörösre őszült hajába. 
- Maradt még egy kevés a kávéból, amit  tőled kaptam 
karácsonyra. Kérsz egy csészével? 
- Nem. Nem - ismételte meg Eve, és az ablakhoz lépett. 
A  fene egye meg, Feeney. Ha olyasmiért  tol le, amit  a csoportom  vagy én megtettünk, vagy éppen hogy nem  tettünk 
nieg, az oké. De azzal, hogy azt sugallta, Roarke képes  lenne 
kihasználni engem a céljai érdekében, túllépte a határt. 
- Mandulával is meg tudlak kínálni.  --, 
Eve csak a fejét rázta. 
Feeney hosszú ujjaival beletúrt az  asztalon álló cukrozott 
mandulával teli edénybe. 
- A véleményemet szeretnéd hallani? 
- Azt hiszem. Igen, valószínűleg azért rohantam ide, pedig tudom, hogy sok a  dolgod, mert kíváncsi vagyok a véleményedre. 
- Akkor figyelj ide.  Szerintem gazdagék és az ügyvédeik 
valósággal toporzékolnak és csikorgatják a  fogukat. Panaszt 
tesznek a polgármesternél és a rendőrfőnöknél. A polgármester és a rendőrfőnök pedig előveszik Whitney-t,  és a lelkére 
kötik, hogy figyelmeztessen. A személyes  véleményemet  is 
hallani akarod? 
- Nem ártana. 
- Nagyon régóta ismerem Whitney-t. Ha komolyan gondolná, amit mondott, már rég nem dolgoznál ezen az ügyön. 
Saját  magát is védené azzal, hogy elveszi tőled. Ehelyett inkább figyelmeztetett, és vállalja a felelősséget a munkádért. 
- Ez elképzelhető. 
- Dallas? - várta meg Feeney, amíg Eve feléje fordult.  Te nem aggódsz Roarke miatt? 
- Nem. A fenébe is, dehogy aggódok. 
- Szerinted én vagy  az ügyön dolgozó bármelyik kolléga 
aggódik? 
Eve mellkasában némileg enyhült a nyomás. 
- Nem, de ennek ellenére el kell mondanom Roarke-nak, 
mi történt, még akkor is, ha egyetlen  byte adatot sem fogok 
megosztani vele, és ha azt hiszed, ideges voltam, amikor ide 
jöttem, hadd áruljam el, hogy mindez semmiség ahhoz képest, amit most érzek. 
Feeney Eve felé nyújtotta a mandulásedényt, és látszott 
rajta,  hogy remekül szórakozik. 
- A házasság valóságos aknamező. 
a 
- Rohadt egy aknamező - ennek ellenére Eve némileg felengedett.  Eléggé ahhoz,  hogy leüljön,  és megegyen néhány 
szem mandulát. - Elnézést. 
- Nem kell bocsánatot kérned. 
- Nem tudom, mennyi  a dolgod, de jól jönne a segítséged. 
- Talán be tudom szorítani. Különben is, szeretem a zsúfolt, dolgos napokat. 
- Köszönöm. Mindent köszönök. 
Eve sokkal nyugodtabban ment vissza a tárgyalóba a buzgón 
kutató Peabody és Baxter, valamint egy hatalmas szendvicshegy közé. Amikor belépett, Baxter szigorúan  a  képernyőn 
tartotta a szemét, Peabody viszont megkockáztatott egy pillantást.  Szemmel láthatóan felbátorította, amit a társa arcán 
látott, mert a kenyerek felé intett. 
- Úgy véltem, pár falat csak segíthet, hogy ne lankadjon a 
figyelmünk. 
- Remek - de Eve érezte,  hogy a dühével együtt az étvágya is elpárolgott. Kiválasztott egy halom diszket a többi közül, és leült az egyik  számítógép  elé.  Pár pillanat elteltével 
egy hatalmas, gőzölgő kávéscsésze jelent meg a könyöke mellett. 
- Izé...  Az is az eszembe jutott, hogy munka közben jólesne néhány korty a saját kávédból. 
- Kösz.  Felteszem,  az is megfordult a fejedben, hogy veletek  is megoszthatnám, éppen ezért már  feltöltötted vele az 
AutoSéfet. 
- Tévedtem volna?  - vigyorgott diadalmasan Peabody. 
- Továbbá felteszem azt is, hogy a saját adagodat már legurítottad. 
- Baxter gurította le. Én az enyémet elegánsan kortyolgattam. 
Eve vett egy mély lélegzetet. 
- Figyeljetek ide. A kapitány nem csak a jelentésemre volt 
kíváncsi. Ezenkívül kifejezte az aggodalmát, vagy csak tolmácsolta valamelyik nagyfejű üzenetét, miszerint Roarke, rajtam 
keresztül, hozzáférhet ehhez az anyaghoz, és így lépéselőnybe 
kerülhet a versenytársaival szemben. 
- Már nem csodálkozom, hogy szét akartad rúgni az első 
utadba kerülő segget - jegyezte meg Peabody. 
- Szerintem  - vakarta meg Baxter az állát - Whitney 
csak azt mondta, amit elvártak tőle,  még  akkor is, ha tisztában van vele, hogy egetverő ostobaság. Időnként igen nehéz a 
fejesek élete. 
Eve haragja ebben a pillanatban végleg elenyészett. 
- Biztosan. Gyerünk,  ugorjunk fejest  ebbe a bűzös posványba, és próbáljuk kihalászni a mélyéről az aranyat. 
Órákon  át halásztak. Natalie Copperfield áttekinthető rendben  tárolta az adatfájljait  - melyekből az égvilágon semmi 
sem  derült ki. 
- McNab említette, hogy néhányat kitöröltek - dőlt hátra 
Eve. - Ez akár azt is jelentheti,  hogy csak az időnket vesztegetjük.  Mindössze apró lyukakat találunk a fájlok között, ha 
hinni lehet a látszatnak, és ez valóban egy komoly, rendszerető könyvelő anyaga. 
- Úgy érzem magam,  mintha lazsálnék - helyeselt Peabody, majd hirtelen kihúzta magát.  - Pedig egyáltalán nem 
vagyok lógós, hanem  a  NYPSD  elkötelezett és  tökéletesen 
kiképzett nyomozója, akit a testület legjobbja tanított. 
- Ráadásul seggnyaló - vigyorgott Baxter. 
- A seggnyalás már három aranycsillagot hozott a konyhára. 
- Ez roppant érdekes - szólt közbe Eve szárazon. - Szerintem viszont Copperfield a fontosabb  anyagokkal munkaidőn 
kívül foglalkozott. Valóban találtam néhány lyukat. Az általuk  alkotott mintázat nagyjából öt, legfeljebb hat hónappal 
vezet vissza az időben. 
- Ezt én is észrevettem - helyeselt Peabody -, de lehet, 
hogy a kitörölt anyag csak az esküvő terveit tartalmazta.  Szakított némi időt a magánügyeire a munkahelyén. Ez a legjobbakkal is megesik. 
- Talán. Viszont az is lehetséges, hogy ekkor adtak át neki egy bizonyos  számlát. Tíz nappal  a halála előtt hirtelen 
megugrott a  kitörölt  anyag mennyisége.  Nagyjából akkor, 
amikor szerintünk valami furcsaságra bukkant. 
- Ha valóban a gyilkos törölte ki  az összes  fájlt - kezdte Baxter -,  akkor könnyedén hozzá tudott férni Natalie 
munkahelyi számítógépéhez. Szerintem erre egy  ügyfél nem 
képes. 
- Távolról is be lehet törni egy rendszerbe, de le is fizethetett valakit, aki kellőképpen jártas a hackelés tudományában 
- felelt Eve. - Viszont azt sem szabad  kizárnunk, hogy a cégen belülről hatoltak be a gépbe. Esetleg  egyszerre mind  a 
kettő. A gyilkos nem akarta, hogy bármit is  találjunk. 
- A főnökének ismernie kellett az összes számlát,  amivel 
foglalkozott - vetette fel Peabody. 
- Aha. Megyek, és még egyszer elbeszélgetek vele. Peabody, a te feladatod lesz az adatok biztosítása. Baxter, ha nem 
bánsz egy kis plusz munkát, elmehetnél megnézni az áldozat 
húgát.  Kérdezd ki, hátha Copperfield említette neki, hogy az 
elmúlt  fél évben rábíztak egy új számlát. Egy nagyon  fontos 
számlát. 
- Értem. 
- Azért Truehartra is pillants rá. Ha több időre van szükséged, csak szólj, és elintézem. 
- Köszönöm. 
- Peabody,  azonnal hívj fel,  ha McNab talált valamit. 
Bármikor, bárhol. Kimegyek terepre. 
A zsúfolt utak emlékeztették  Eve-et, hogy elszaladt  az 
idő. A könyvelőcég már minden bizonnyal bezárta a kapuit. 
Előkereste Cara Greene otthoni számát, és megpróbálta elérni-  Amikor  csak a hangposta válaszolt,  üzenetet hagyott, 
amelyben azonnali visszahívást kért. Eszébe jutott, hogy talán 
túlórázik, ezért az irodai számával is megpróbálkozott, de itt 
is csak üzenetet tudott hagyni. 
Úgy  döntött, semmi értelme egy üres lakás  ajtaján  dörömbölni. Megvárja, amíg Greene visszahívja,  vagy ha mégsem, akkor legkésőbb másnap reggel megkeresi. 
Addig viszont ki kell  találnia, hogyan tálalja a felettese 
szavait Roarke-nak. 
Azt a megoldást, hogy nem is említi a Whitney-vel folytatott beszélgetést, szinte azonnal elvetette. Roarke  megérezné, 
hogy valamit eltitkol előle. Olyan élesek az ösztönei, akár egy 
sólyomnak. Ráadásul a hallgatás kikerülhetetlenül hazugsághoz vezet, az pedig a legrosszabb, ami csak történhet. 
Semmiképpen nem akart hazudni a férjének. 
Úgy döntött, az lesz a legjobb, ha őszintén  beszámol mindenről, és hagyja, hogy Roarke kitombolja magát. Joga  van 
hozzá, elvégre durván megsértették. 
Ezzel viszont az a gond, hogy rá zúdul a férje minden haragja. Viszont egy jó feleségnek vállalnia kell a kellemetlen 
perceket is. Ha vége az egésznek, Roarke úgyis  bocsánatot kér 
tőle, talán még meg is alázkodik előtte egy icipicit. 
Mennyire lesz kellemetlen? 
Amikor áthajtott a kapun, már belenyugodott az elkerülhetetlenbe. 
Miközben  a  csípős hidegből bekocogott a kellemes melégbe, azt latolgatta, melyik lenne a legalkalmasabb pillanatnál 
Az aranyló fény  és a kellemes illatok játékát csupán egy sötáM 
ruhás alak hirtelen feltűnése rontotta el. 
- Nem is  tudtam, hogy  kivett néhány szabad napot 
kezdte Summerset, miközben  a macska ellépdelt a lába mellől, és megindult Eve felé. 
- Miről beszél? 
- Abból,  hogy nem szakította  el  a ruháját, és vérfoltot 
sem  látok rajta,  arra kell következtetnem, hogy kényelmes ll 
semmittevéssel töltötte az egész napot. 
- Aminek még közel sincs vége - dobta Eve a kabátját a 
lépcső  korlátjára. -  Könnyen megtörténhet,  hogy a  maga 
kergetésével zárom, és végül nem  az  én öltözékem lesz szakadt és véres - emelte fel a kövér macskát, és nekieredt  az 
emeletre vezető lépcsőnek. Miközben szórakozottan vakargatta az állat füle  tövét, Galahad úgy dorombolt, akár egy jet 
kopter  motorja. Amikor  a hálóba ért, letette az ágyra, és  a 
belső számítógépes rendszerhez fordult. 
- Hol van Roarke? 
Roarke még nem érkezett haza. 
Ezzel nyertem egy kis időt, gondolta Eve, átöltözött tréningruhába. Úgy tartotta, semmi sem tisztítja ki jobban a fejét, mint egy intenzív edzés a  tornateremben. 
Beszállt a felvonóba, hogy elkerülje a találkozást Summersettel, majd odalent erős hegymenetet programozott a futópadba. Húsz perc múlva sajogni kezdtek az izmai, de csak ekkor váltott síkfutásra. 
Amikor a férje megérkezett, épp súlyt emelt. 
- Hosszú napod volt? - hajolt le Roarke, és  megcsókolta. 
- Most kezdtél neki, vagy ez már levezető gyakorlat? 
- Levezető, de  megküzdhetünk egymással, ha be akarsz 
szállni. 
- Ma délelőtt már eleget harcoltam. Most csak egy nagy 
pohár borra és vacsorára vágyom. 
Eve hosszan nézte a férje arcát. 
- Ezek szerint neked igencsak hosszú volt  a nap. Gondjaid 
akadtak? 
- Inkább csak apró bosszúságok, és nagy részüket sikerült 
megoldanom. Most viszont, ha már úgyis itt vagyok, azt hiszem, úszók egyet evés előtt. Főleg, ha társaságom is lesz. 
- Naná,  hogy  lesz - kapott fel  Eve egy törülközőt, és 
megdörzsölte vele  az  arcát,  miközben azon  gondolkodott, 
vágjon bele azonnal a mondanivalójába, vagy várja meg, amíg 
Roarke lazít egy kicsit, de a halogatás nem tűnt jó ötletnek. 
Izé... Van itt valami - lépett a minihűtőhöz, és kivett belőle 
egy palack vizet, hogy ezzel is időt nyerjen. - A kettős gyilkossággal kapcsolatban. A könyvelőcég. 
- Megkaptad a házkutatási parancsot? 
- Aha. Éppen erről akarok beszélni veled. 
- Ezt meg hogy érted? 
Eve összeszedte magát. Úgy érezte,  mintha fejest akarna 
ugrani egy jeges vízzel teli medencébe. 
- Egyesek aggódnak,  amiért érzékeny adatok kerültek a 
nyomozás  vezetőjének a  kezébe. Különösen azért, mert az 
említett nyomozó történetesen a te feleséged. 
- Megkérdőjelezték a képességeidet? Magasabb szinteken 
azt hiszik,  képtelen vagy megőrizni a szolgálati titkot? - kérdezett vissza Roarke, már-már nyájasan. Eve-et nem sok választotta el attól, hogy remegni kezdjen. 
- Egyesek etikailag megkérdőjelezhetőnek tartják,  hogy 
ilyen  közel kerültél a jelenlegi vagy jövőbeli versenytársaid üzleti titkaihoz. Azt akarom, hogy tudd: én... 
- Tehát  azt  feltételezik - szakította  félbe  édeskésen 
Roarke -, hogy  kihasználom a feleségem és a nyomozást, kihasználom két ember halálát, és bepillantok a jelenlegi vagy 
jövőbeli versenytársaim pénzügyi titkaiba,  és ezt a saját hasznomra fordítom? Igazam van? 
- Dióhéjban. Figyelj, Roarke... 
- Még nem  fejeztem  be -  csattant  fel Roarke. - Vajon 
ezeknek az embereknek  megfordult a fejében, hogy nincs szükségem a feleségemre és a munkájára, ha úgy döntök, hogy leradírozom a versenytársaimat az üzleti élet térképéről? Eszükbe sem jutott, hogy már  akkor sikerrel versenyeztem velük, 
mielőtt megismertem a nyomozás vezetőjét? 
Eve gyűlölte, amikor Roarke ilyen hangnemben használta a 
feleségem szót. Mintha csak az egyik flancos órájáról beszélne. 
Az indulat fojtogatta a torkát, és minden erejét össze kellett 
szednie, hogy ne engedje kitörni. 
- Nem arról beszélek, hogy mi jut vagy jutott az eszükbe, 
hanem... 
- A fenébe is, Eve. Csak nem  képzeled, hogy kihasználnálak,  csak  azért,  hogy még  több legyen abból az átkozott 
pénzből? 
- Ezt  egyetlen pillanatig  sem hittem. Nézz a szemembe. 
A pillanat töredékéig sem. 
- Hogy átlépek a véres testeken, és kockára teszem mindkettőnk jó hírét valami kétes kimenetelű üzletért? 
- Épp most mondtam, hogy nem... 
- Hallottam, mit mondtál! - kiáltott Roarke, és a tekintete villámokat szórt. - De tudom, hogy egyesek azt gondolják 
rólam: Régebben ő  is tolvaj  volt. Nem kímélve az időmet 
együtt dolgoztam a NYPSD-vel,  kockáztattam az  életemet, 
és most  megkérdőjelezik a becsületemet? Meg merik kérdőjelezni? Rohadjanak meg! Ha nem bíznak meg benned annak 
ellenére, amit eddig tőled vagy tőlem  kaptak, akkor rohadjanak meg a pokol legmélyebb  bugyrában!  Azt akarom, hogy 
add át valaki másnak az ügyet. 
- Azt akarod... Hogy micsoda? 
- Azt akarom, hogy add át valaki  másnak az ügyet - ismételte meg Roarke.  - Egyetlen byte-ot sem akarok látni a 
házamban azokból a kényes adatokból. Sem a házamban, sem a 
feleségem fejében, vagy bárhol,  ahol  azzal gyanúsíthatnak, 
hogy hozzáférek. A francba, a büdös francbal 
- Oké, higgadj le  egy percre -  vett Eve egy mély lélegzetet, majd egy másikat, mert úgy érezte, szétrobban a feje. - Nem  kérhetsz arra, hogy adjam át valaki  másnak az 
ügyet. 
- Pedig  pontosan  ez  történt, és  ha  az emlékezetem nem 
Csal, még nem sok mindent kértem tőled a munkáddal kapcsolatban. Nem te vagy az egyetlen nyomozó a testületnél. 
Add át az ügyet! -  követelte Roarke. -  Mégpedig most, 
azonnal.  Nem hagyom sértegetni magam. Átkozott  legyek, 
ha eltűröm, hogy egyesek a feleségemmel üzenjék meg a véleményüket, mert nem olyan tökösek, hogy  elém álljanak 
vele. 
Eve döbbenten figyelte, ahogy Roarke sarkon fordul és kiviharzik a tornateremből. 
Nyolcadik fejezet 
Roarke berohant  az irodájába, és magára csukta az ajtót. 
A torkát valósággal marcangolta a harag. Tudta, hogy  ha 
nem menekül el, Eve-en fogja kitölteni a dühét. 
A felesége átkozott munkája, gondolta. Átkozott, mocskos zsaruk. Miért ringatta magát abba az illúzióba, hogy valaha is képesek elfogadni azt, hogy ki és mi volt hajdanán? 
Nem volt ártatlan. Ezt soha nem is állította. 
Lopott? Gyakorta. Csalt? Még gyakrabban. Minden lehetőséget  megragadott, hogy kiverekedje magát  a sikátorból, 
ahová született,  és eljusson oda, ahol most van?  Naná, hogy 
ki, és  újra megtenné, méghozzá minden sajnálkozás vagy lelkiismeret-furdalás nélkül. 
Sohasem várta el, hogy szentnek tartsák. Patkány volt, a 
dublini utcák patkánya, akibe a többieknél lényegesen több 
ambíció  és tehetség  szorult, és az egyik segítségével  valóra 
váltotta a másikat. Miért is ne tette volna? 
Egy hidegvérű gyilkos fia volt, és igen, ő is képes lett volna embert ölni. 
Ennek ellenére mindig is  igyekezett jobbá,  nemesebbé 
tenni magát az apjánál. Különbözni akart tőle. Bármi áron. 
Es amikor beleszeretett egy nyomozóba, akit minden lehetséges módon tisztelt,  roppant jelentős döntést hozott. Azóta 
csak és kizárólag  törvényes üzleteket kötött. Még  mindig cápának  könyvelték el  az üzleti  élet tengerében, de már csak 
törvénytisztelő cápának. 
Mi  több, az utóbbi időben nemegyszer együtt dolgozott a 
rendőrséggel, pedig régebben  ezt  a szervezetet tekintette a 
legfőbb ellenségének.  Számtalanszor  bocsátotta  a testület 
rendelkezésére az  erőforrásait. Az, hogy közben remekül szórakozott, és a segítségnyújtást élvezetes játéknak tekintette, 
cseppet sem változtatott a tényeken. 
Jóvátehetetlenül megsértették. 
Zsebre vágta a kezét, megállt az ablak előtt, és dühösen 
bámulta a város fényeit, amelyben felépítette az otthonát. 
A saját erejéből kapaszkodott fel idáig. Kimászott a gödörből, amelybe született,  felépítette az életét,  és  feleségül 
vett egy nőt, akit a világon mindennél, és mindenkinél jobban 
szeret. Rettenetesen felbőszítette,  hogy egyesek  feltételezni 
merészelték, kihasználná a saját  céljaira - egyben elhitték, 
hogy Eve hagyná magát kihasználni. 
Nem baj. Akad más nyomozó is, aki  a kimerülésig hajszolja magát, hogy elfogja a gyilkost, és ha ezek  után azt hiszik, a jövőben is igénybe vehetik a szakértelmét, zárt osztályon a helyük. 
Hallotta, hogy nyílik az Eve irodájába vezető ajtó, de nem 
fordult meg. 
- Már hallhattad a véleményem - közölte. - Részemről itt 
a vége. 
- Remek, akkor te is hallgasd meg az  enyémet. Nem hibáztatlak, amiért bosszankodsz. 
- Bosszankodom? 
- Nem hibáztatlak, amiért ilyen rettenetesen felhúztad 
magad. Én is ugyanígy érzek. 
- Remek. Akkor egy véleményen vagyunk. 
- Nehogy azt hidd. Roarke... 
- Ha arra gondolsz, hogy csak hisztériázok, és bármivel is 
lecsillapíthatsz, akkor nagyon tévedsz. Ezzel átlépték a határt, 
Eve. Elvárom tőled, hogy  ebben a kérdésben mellém  állj 
fordult a felesége felé Roarke. - Csak annyit kérek tőled, hogy 
én legyek nálad az első. Ennyi az egész. 
- Mindkettőt megkapod, de előtte meg kell, hogy hallgass.  Akár átlépték a határt, akár nem,  nem parancsolgathatsz nekem. 
- Nem parancsoltam. Közöltem egy tényt. 
- A francba veled, Roarke - és Eve érezte, hogy az ő torkában  is egyre feljebb kúszik az indulat, amelyet vastagon 
megül  a  félelem.  - Ideges  vagyok,  mint ahogy  te is ideges 
vagy, és ha így folytatjuk, végül  olyan dühösek leszünk egymásra,  hogy talán egy olyan határt is átlépünk, ahonnan nagyon nehéz visszatérni. Különösen akkor, amikor közösen kellene kiállnunk az idegenek ellen, akik nem bíznak  bennünk. 
- Mikor tekintetted idegennek a testületet? 
- Most azt várod tőlem, hogy bizonyítsak? - keveredett 
keserűség Eve dühébe, és félelmébe. - Neked? Mégis mit kellene bebizonyítanom? A hűségemet? Azt, hogy melyikünk veti alá magát a másik akaratának? 
- Talán valóban azt - hajtotta oldalt a fejét Roarke, miközben  hűvösen folytatta. - Komolyan elgondolkodtam azon, 
hogy hol állok a rangsorban. 
- Aha, most már látom, hogy tényleg nagyon dühös vagy 
- és Eve vett egy mély lélegzetet,  mielőtt elveszíti az önuralmát, vagy ami még ennél is rosszabb,  kitör belőle a torkát fojtogató sírás. - Van valami, amit ki kell  mondanom, és  a fene 
egye meg, ki is fogom mondani. Hallgass végig, és  ha utána is 
az a véleményed, hogy át kell adnom  a nyomozást  valaki 
másnak, akkor átadom. 
Roarke gyomrában engedett a  feszültség, de nem mutatta, mindössze a vállát rántotta meg. 
- Akkor ki vele. 
- Nem hiszel nekem - tagolta lassan Eve. - Látom, hogy 
nem. Azt gondolod, vagy legalábbis az  eszedbe jutott, hogy 
csak hintem a port, és úgy akarok győztesen kikerülni ebből a 
vitából.  Ez  sértő, márpedig  éppen eleget  kellett nyelnem 
egész nap. Végig kell hallgatnod. Ha valaki beléd rúg, akkor 
belém is. Ez a helyzet, és nem csak azért, mert  feleséged vagyok, nem pedig valami buta  liba, aki  vakon követi a. férje parancsait. 
- Úgy emlékszem, a buta liba ki  sem csúszott a számon. 
- Pedig amikor a feleségedként emlegetsz, egészen úgy 
hangzik. 
- Nem kellene mindent félreértened. 
- Mint ahogy neked sem, nagyfiú. Amikor beléd rúgtak, 
akkor egyben belém is, mert mi ketten egyek vagyunk. Igaz, 
nem mindig fogom fel, mit jelent a házasság, de ezt az egyet 
nagyon is  tudom. Ezért nyugodtan hihetsz nekem, amikor azt 
mondom,  hogy tisztában vagyok vele, a testületnél mindenki 
tudja, hogy mi erről a véleményem. 
- Remek. Ezek szerint... 
- Még nem fejeztem be - csattant fel Eve. - Meggyanúsítottak, és ez  felkavaró, de öntsek egy kis olajat a vízre? Amikor 
kipanaszkodtam magam Feeney-nek, majd Baxternek és Peabodynak,  nekik is az volt a véleményük, hogy marhaság. Átkozott legyek, Roarke, ha odapasszolom valakinek a labdát, és 
behúzott  farokkal eloldalgok. Nem  csupán az áldozatok miatt, pedig tudod, milyen sokat számítanak nekem. Elsősorban 
a büszkeségem nem engedi,  és az, hogy most érted is ki kell 
állnom. Ertünk kell kiállnom. Nem  hátrálok meg csak azért, 
mert a polgármester, a rendőrfőnök, a kapitány, vagy bánom 
is én, hogy kicsoda, biztonságban akarja tudni a ványadt seggét, mert valami senkiházi előre vinnyog, mivel tudja, hogy 
sokkal ügyesebb,  okosabb és talpraesettebb  vagy  nála.  És 
igenis  dühös vagyok! - rúgott bele  az íróasztalba. - Dühös, 
dühös, dühös, amiért ilyen  tiszteletlenül viselkedtek velem. 
Mintha csupán egy buta liba lennék, aki a férje kedvéért veszélyeztetné a  nyomozás  sikerét.  Mert  olyan  érzéketlennek 
gondolnak, aki képes lenne kihasználni a helyzetet, és ily módon a versenytársai fölé kerekedni. Ezt nem viszik el szárazon. 
Nem hagyjuk, hogy elvigyék. Nem engedhetjük meg,  hogy 
két ártatlan  embert  feláldozzanak  a politika oltárán, akik 
azért  haltak meg, mert valami  jót  akartak tenni, akármilyen 
ostobán is fogtak hozzá - rúgott bele  ismét az asztalba, és érezte, hogy  némiképp megnyugszik. - Sokkal többet teszel annál, hogy mellettem  állsz a munkámban. Sokkal többet érdemelsz a testülettől, mint amit kaptál. Én is sokkal többet 
akarok tenni annál, hogy melléd állok, de ha ezek után is az a 
véleményed, hogy adjam át az ügyet valaki másnak, akkor 
megteszem - akadt el a lélegzete. - Megteszem, mert csak a 
nagyon ostobák gondolhatják úgy, hogy számomra nem te 
vagy az első, de nem ez a módja annak, hogy megmutassam: 
tévedtek. Tovább vezetem a nyomozást, és téged is bevonlak, 
mint civil szakértőt. Méghozzá hivatalosan. Együtt fogjuk kinyomozni, ki vagy kik  felelősek a két áldozat haláláért. Le 
akarom zárni az ügyet, és azt akarom, hogy  abban a pillanatban, amikor elkaptam  a tettest,  te is  ott állj  mellettem. 
A döntést viszont neked kell meghoznod - túrt bele a hajába 
Eve, és döbbenten tapasztalta, mennyire kimerült. - Egyedül 
neked. 
Egy  hosszú másodpercen  keresztül  Roarke  nem szólt 
egyetlen szót sem. Csak a csend zúgott a szobában. 
- Megtennéd? Átadnád a nyomozás vezetését valaki másnak csak azért, mert erre kérlek? 
- Nem. Azért  adnám át, mert az a véleményem, hogy a 
jelen körülmények között jogod van ezt kérni. Nem ugrok 
kútba egyetlen  szavadra,  mint ahogy te  sem  tennéd, de ha 
egyszer valami fontos, akkor fontos. Azt akarod, hogy adjam 
át az ügyet? 
- Mielőtt idejöttél,  valóban azt akartam - lépett a feleségéhez Roarke, és a két tenyere közé fogta az arcát. - Be kell 
ismernem, hogy arra is felkészültem, visszautasítod a kérésemet, és akkor rád zúdítottam volna az összes bennem felgyűlt 
keserűséget, márpedig akkor mindkettőnknek keményen meg 
kellett volna dolgozni azért, hogy minden rendbe jöjjön közöttünk - csókolta végig Eve szemöldökét, orrát és  ajkát. 
Szerencsére nem  így történt. 
- Mindig szem  előtt tartom, hogy mi lenne jó neked. 
Roarke elmosolyodott. 
- Nehéz dolgod lehet. Ugyanakkor azt is el kell ismernem, tökéletesen igazad van. Történetesen nekem is megfordúlt a fejemben ez  a megoldás, csak túlságosan ingerült voltam ahhoz, hogy komolyan vegyem. Tökéletesen jellemezted 
ezt az undorító helyzetet. Az áldozatok megérdemlik, hogy te 
foglalkozz velük, én pedig  átkozott legyek, ha megszerzem a 
testületnek azt az örömöt, hogy miattam félreáll. Úgyszintén 
átkozott legyek, ha hagyom, hogy  csalónak bélyegezzenek, 
aki kihasználja  a feleségét. Sok mindent tettem életemben, 
amiért kiérdemlem, hogy  ujjal mutogassanak  rám, de  ilyet 
soha. 
- Ezek szerint minden rendben közöttünk? 
Roarke gyöngéden megmasszírozta a felesége vállát, majd 
hátralépett. 
- Úgy tűnik. Viszont a feleségem szót egyáltalán nem a buta 
liba értelemben használtam. A feleségemet nagyon szeretem, 
a buta libákkal viszont csak lefeküdtem. Valamikor, a múltban. 
Eve látta, hogy Roarke, bármennyire is  higgadtnak  látszik, még nem  csillapodott le. Ismerte már annyira a férjét, 
hogy tudja, a nyugodt felszín alatt sötéten fortyog a dühe, viszont ezért  egyáltalán nem tudta kárhoztatni.  Ellenben más 
módját is ismerte az indulatok levezetésének, mint a hosszas 
verejtékezést a tornateremben, vagy a kiadós veszekedést. 
- Ha jól emlékszem, zuhanyozni indultam - fordult az ajtó felé, és kifelé menet hátrapillantott a válla felett. - És egyáltalán nem zárkóznék el az elől, ha társaságom lenne a fürdőszobában. 
Eve teljes  erővel magára eresztette  a forró vizet, és  hagyta, 
hogy a csontja velejéig hatoljon  a forróság. Lehunyta a  szemét, és érezte,  ahogy  a fejbőrét szurkáló vízcseppek elűzik a 
fejfájását. 
Amikor megérzett egy kart a dereka körül, megfeszült a 
teste, de ez az érzés teljesen különbözött attól a feszültségtől, 
amit néhány perce  érzett. 
- Már elnézést - szólalt  meg, és ki sem nyitotta a szemét -, de ki kell várnod a sorodat. Egy jóképű fickó már bejelentkezett zuhanyszexre. 
A kéz feljebb csúszott a mellére, és Eve gyengéd harapást 
érzett a vállán. 
- Izé... Talán beszoríthatlak elé. 
Miközben egy száj simított végig a tarkóján és a vállán, 
próbált megfordulni, de a kéz nem engedte. Egyre több finom 
harapás érte a vállát,  miközben emelkedett a gőz. 
Roarke az  egyik  kezével  még átölelve  tartotta Eve-et, a 
másikkal viszont  felpattintotta a folyékony szappan tartójának a tetejét, és lassú, körkörös mozdulatokkal szappanozni 
kezdte a felesége mellét, hasát és törzsét, miközben egyre zuhogott a fejükre a víz. 
Eve minden izma kéjes görcsbe rándult, majd kiengedett, 
csak azért, hogy újra megfeszüljön. Minden idegszálát felborzolta a forró gőz és a simogató kezek. 
Felemelte a karját,  hátranyúlt, és átölelte  Roarke nyakát, 
miközben  teljesen kitárulkozott. Roarke lustán köröző keze 
egyre lejjebb és lejjebb ért, míg végül becsusszant a lába közé. 
Eve gerince hátrahajlott,  miközben  halk nyögés hagyta el a 
torkát. 
Remegve vágyott a férje  ölelésére, és miközben hagyta, 
hogy  kielégítse a vágyait,  felkorbácsolta az övét. Roarke egyre 
inkább izgalomba jött, erőt vett rajta a mohó vágy és a szerelem. Az ágyékát forróság öntötte el. 
Ők ketten egyek,  gondolta. Két  elveszett  lélek. Amíg 
egymásra nem találtak, csak bolyongtak a sötétben. Ezt  a 
csodát még akkor sem feledte, amikor gondolkodását elhomályosították az indulatai. 
Maga  felé fordította a  feleségét,  és látta kipirult arcát, 
vágyban égő tekintetét - és lassan mosolyra húzódó  ajkát. 
- Ó, hát  te vagy  az. Ismerősnek tűntél, de  nem voltam 
teljesen biztos a dolgomban - nyúlt le Eve, és tenyerébe fogta 
Roarke lüktető férfiasságát. - Igen, ezt határozottan felismerem. 
Álmodozó tekintetét akkor  sem  vette  le  róla,  amikor 
Roarke a zuhanyfülke nedves oldalához szorította, a záporzó 
vízcseppek közepette szájával rátalált  az ajkára, és reszketni 
kezdett a  boldogságtól,  amikor érezte, hogy a felesége hozzá 
hasonló szenvedéllyel viszonozza a csókot. 
Majd megragadta a csípőjét, és miközben elnyelte Eve kéjes kiáltását, sóhaját és sikolyát, belehatolt. 
Eve is megmarkolta  Roarke derekát. Mint valami ragadozó, amely a világ minden kincséért sem engedné el a prédáját. 
Megszűnt körülötte a világ, csak a nedves forróságot és a férje 
testét érezte. Olyan magasra ragadta a kéj, hogy még akkor is 
levegőért kapkodott, amikor kinyögte  Roarke nevét. 
- Ta cion agam ort - suttogta Roarke. 
Szeretlek,  gondolta  Eve, és  elmosolyodott,  mert  tudta, 
hogy Roarke csak kivételesen fontos pillanatokban beszél keltául. 
Eve  tökéletesen ellazulva hagyta,  hogy Roarke vacsorát készítsen neki. Igaz, a sült hal és a fűszeres, zöldséges rizs helyett inkább evett volna egy burgert sült krumplival, de nem 
volt kedve vitatkozni. 
Ráadásul a hűs, olasz fehérbor olyan lágyan és bársonyosan csúszott le a torkán. 
- Mielőtt messzebbre mennénk - szólalt meg Roarke -, el 
kell mondanom, hogy nem  csupán arculcsapásként ért a hír, 
hanem úgy éreztem,  mint  akit  egyenesen  beledöngöltek a 
földbe. Olyan sebet kaptam, ami nem gyógyul meg egyhamar. 
- Nagyon sajnálom. 
- Egyáltalán nem a te hibád. Valójában saját magamra 
voltam dühös. Tudnom kellett volna, hogy eljön ez a pillanat. 
- Miért? Honnan? 
- Egy  kimagasló könyvelőcég különleges ügyfelekkel 
vonta meg Roarke a vállát. - Számítanom kellett volna arra, 
hogy valaki felteszi  a kérdést: vajon hozzáférhetek-e néhány 
versenytársam adataihoz. Ebből pedig egyenesen következik a 
felháborodásuk. 
- Hé! - intett Eve a villájával. -  Nem kell  mindjárt  a 
pártjukat fognod. Ezzel csak megint felbosszantasz. 
- Egyáltalán nem fogom a pártjukat. Sőt az a véleményem, hogy meglehetősen nagyvonalúan kezelték a helyzetet. 
Ennek ellenére, ha előre gondolkodom, akkor nem ér ennyire 
váratlanul,  és felkészülhettem volna rá. 
- Mindkettőnkbe belerúgtak, és ezt sohasem fogom elfelejteni. 
- Mint  ahogy én sem, de miért  nem mesélsz inkább egy 
kicsit a  nyomozásról? Ha más haszna nincs is, legalább úgy 
érzem, ezzel visszavágunk nekik. 
- Rendben, akkor figyelj. 
Eve  részletesen elmondta  a fejleményeket,  Roarke pedig 
figyelmesen hallgatta. 
- Valaki hozzáfért  Natalie fájljaihoz, és  törölte  őket. 
McNab  szerint tökéletes munkát végzett, de megígérte, hogy 
megpróbál mélyebbre ásni. 
- Okosabban tették volna, ha magukkal viszik  a számítógépeket. Éppen úgy, mint ahogy a két helyszínről is eltüntették. 
- Aha, de csak első látásra. Szerintem a gyilkos abban bízott, hogy nem  jövünk rá:  egy bizonyos számlát kell keresnünk. Számomra is csak akkor vált világossá, amikor beszéltem Natalie főnökével.  Az otthoni számítógépén is biztosan 
rendezetten  tárolta az adatait, mint a  munkahelyén.  Ilyen 
környezetben csak akkor tűnik fel valaminek a hiánya,  ha az 
ember tudja, mit kell keresni. 
- Külföldi számlák - tűnődött Roarke. - Több mint valószínű, hogy  egy  cég,  esetleg a céghez szorosan köthető magánszemély  számlái, akinek, vagy amelynek itt, New Yorkban is vannak érdekeltségei. Az ENyÜ nem állapította még 
meg, hogy a távolból fértek hozzá a nő számítógépéhez, vagy 
közvetlenül, az irodában piszkáltak hozzá a fájlokhoz? 
- Még nem, de az ösztöneim  azt súgják, hogy közvetlen 
hozzáférés történt. Ha a gyilkos otthon lenne a számítógépes 
bűnözésben, egyszerűen csak törli  a kényes anyagot. Sőt még 
jobban jár, ha a gyilkosság előtt vagy után a távolból fér hozzá a gépekhez. Ennek ellenére magával vitte mind  a kettőt, 
szóval előbb-utóbb meg kell szabadulnia tőlük. Mellesleg egy 
irodából amúgy sem lenne könnyű két  számítógéppel kisétálni. 
- Milyen a biztonsági rendszer? Jó? 
- A jónál is jobb. Nem hiszem, hogy bárki is észrevétlenül 
sétálgathat  zárás  után az  épületben. Viszont  a diszkeken 
semmit sem láttunk,  vagyis a törlés  munkaidőben történt. 
Talán megszerezte a jelszavakat, és egy másik munkaállomásról  hajtotta végre az akciót, talán  bement az  irodába, amikor 
Natalie titkárnője kiugrott valamiért. Mivel csak késve kaptuk meg a házkutatási parancsot, volt elég ideje. Vagy a gyilkos is a cégnél dolgozik, vagy van egy bűntársa az  alkalmazottak között. 
Roarke belekortyolt a borába. 
- Nem kapott Natalie az elmúlt hetekben egy új számlát? 
- Ez  nekem is az  eszembe jutott, de a válasz nem. így 
nem tudjuk ebbe az  irányba terelni a nyomozást.  Ha Natalie 
kiszúrt valami gyanúsat,  az már  elveszett.  Talán az egyik 
számlán  váratlanul kiugró eltérések mutatkoztak,  és alaposabban meg  akarta  vizsgálni ennek az  okát.  Elképzelhető, 
hogy az ügyfél a közelmúltban átlépte a törvényesség határait, vagy a számla tulajdonosa idővel egyre gondatlanabbá vált, 
és Natalie belebotlott valamibe. Megesik az ilyesmi. Ennek ellenére sem a főnökeivel, sem a titkárnőjével nem beszélt  a felfedezéséről. Legalábbis erre utal,  hogy egyikük sem kezdett 
szaglászni. 
bólintott Roarke. - Ben- Csak a vőlegényét avatta be 
ne feltétel nélkül megbízott. 
- Egyetértünk.  Viszont azt nem tudom elképzelni, hogy 
még csak említést sem tett róla a munkatársainak,  a közvetlen  főnökeinek, vagy a könyvelőcég vezetőinek. Natalie kínosan  aprólékos volt. Ha belepillantasz a fájljaiba, azonnal látni 
fogod, hogy mire célzok. 
- Vigyázz, mert a végén még szavadon foglak. 
Eve letette a poharát. 
- Azt hittem, mindent tisztáztunk, és amennyire az időd 
engedi, részt veszel a nyomozásban. 
- Pillanatnyilag  alig  várom,  hogy  belepillanthassak  az 
anyagba.  A  te  szótáradban a  kínosan aprólékos  azt jelenti, 
hogy Natalie minden adatot pontosan oda vezetett be, ahová 
kell. 
Eve visszanyelte a bosszúságát. 
- Aha, de ez vonatkozik az  irodájára, a lakására és a szekrényére is. És természetesen a munkájára. Minden egyes szám 
pontosan  stimmel. Jó  kapcsolatban állt a vezetőséggel, sőt 
látszólag minden egyes munkatársával. Ráadásul szoros  barátságot ápolt az egyik tulajdonos unokájával. 
- Szerelmi kapcsolatra célzói? 
- Egyáltalán  nem.  Csak barátok voltak, ennyi az egész. 
Nagyon jó, eszményi barátok.  Sokszor elmentek  szórakozni 
négyesben, ilyenkor a fickó barátnője is csatlakozott  a  társasághoz, de nem említette, hogy bármi baja is lett volna ezzel a 
négyes  fogattal. 
- Féltékenységi dráma? 
- Talán - állt fel Eve az asztal mellől. - Viszont  a  féltékenység egyáltalán nem volt jellemző Natalie-re. Mindig igazi 
csapatjátékosként viselkedett, aki betartja a szabályokat. Valakinek beszélt a  felfedezéséről, Roarke, csak szerencsétlenségére nem a megfelelő embert választotta. 
- Néhány  ügyféllel személyesen is tartania kellett a kapcsolatot. 
- Igen, az irodájában vagy az ügyfélnél találkoztak, feltéve, ha az ügyfele is New Yorkban székelt. Időnként persze 
utazott is, de abból, amit eddig találtam, nem derült ki semmi rendkívüli. Semmi utolsó pillanatban egyeztetett tárgyalás 
vagy üzleti út. Az irodájában körülnézve a felszínen minden 
teljesen átlagosnak tűnik. A gyilkos hibát követett el, amikor 
magával vitte az otthoni számítógépét anélkül, hogy betörésnek álcázta volna a gyilkosságot. 
- Nem tudom - gondolkodott el Roarke. - Mint ahogy 
mondtad, egyszerűbb elvinni a gépet, mint eljátszadozni vele 
a helyszínen.  Különösen, ha azon az éjjelen még valakit el kellett intéznie.  Mivel készült az irodai fájlok törlésére, csak azért 
csapta a hóna alá, hogy biztos legyen benne,  sikerült minden 
nyomot eltüntetni. 
- Nincs olyan ember, aki képes lenne az összes nyomot eltörölni. Oké, oké, ez a társaság most kivétel - tette hozzá, és 
felvonta a szemöldökét. - Ha a gyilkos valóban annyira profi 
és alapos lett volna, mint például te, akkor jobb alkalmat is 
talált volna Copperfield és Byson elintézésére. 
- Például? 
- Például megszervez velük egy találkozót, és a lakásukon 
kívül egyszerre teszi el őket  láb alól. Utcai rablótámadásnak 
álcázza a tettét, esetleg megpróbálja úgy  beállítani,  mintha 
hirtelen  felindulásból ölt volna. Megerőszakolja a nőt vagy a 
férfit, esetleg mindkettejüket. Hamis nyomokat hagy a rendőröknek. Én  olyasvalakit keresek, aki a feladatra koncentrált. 
Megszüntette a fenyegetést, eltüntette  a  bizonyítékokat. Ez 
tiszta és  világos, mondhatni színtelen gondolkodás. 
- Esetleg  képtelen  volt  máshogy gyilkolni,  csakis  úgy, 
hogy kizárólag a célpontokat látta. Csak az elérendő cél lebegett a szeme előtt, és igyekezett kizárni a fejéből, milyen 
szörnyű  tettet követ el. 
- Szerintem meg nem, legalábbis nem egészen. Oké, persze,  a cél. El  kellett érnie a célját. Viszont ha érzelmileg távol 
akarta volna tartani magát magától  a gyilkosságtól, nem fojI39 
togat. A fojtogatás intim, ilyenkor a gyilkos érzelmileg közel 
kerül az áldozatához. Szemtől szemben - vonta össze Eve a 
szemöldökét, és  maga elé idézte a gyilkosság helyszínét és a 
holttesteket.  -  Minden  mozdulatot  begyakorolt.  Ha  nem 
akart túlságosan aktív részvételt vállalni a halálukban, miért 
vitte magával a ragasztószalagot? Miután beragasztotta a szájukat, az orrukat, egyszerűen csak odébb kellett állnia. Nem 
kényszerítette senki, hogy végignézze a haláltusájukat. Ennek 
ellenére végig figyelte a tekintetüket. De nem ezért van szükségem rád - emelte meg a hangját.  - Egyedül is belelátok a 
fejébe, és ha mégsem, még mindig kérhetem Mira segítségét. 
Ellenben  nagy szükségem van  egy üzletemberre.  Aki kész 
nagy kockázatot  is vállalni az átlagon felüli haszon reményében. Szeretném,  ha megnéznéd  és kielemeznéd  az  adatokat. 
Erre én képtelen vagyok. 
- Én meg tudom  tenni, ma este  viszont inkább általánosabb  dolgokkal foglalkoznék. Szeretnék vetni egy  pillantást 
Natalie ügyfeleinek  a  névsorára.  Nekem valószínűleg  sok 
mindent  elárul, ami nem szerepel konkrétan leírva az anyagban. Ezzel nagyot léphetsz előre. 
- Miért ma este? 
Roarke ismét  a gondolataiba merült. Tudta, könnyen adhatna kitérő választ, de úgy vélte, hogy ha Eve őszintén beszélt vele, cserébe  őszinteséget érdemel. 
- Meg akarom bízni az ügyvédeimet, hogy állítsanak öszsze egy tiltó végzést,  amely megakadályozza, hogy a nyomozás ideje alatt a tudomásomra  jutott információkat felhasználjam az üzleti életben. 
-Nem. 
- Ezzel csak saját magunkat igyekszem védeni. Az iratba 
belevesszük, hogy  neked és a csoportod többi tagjának is tilos 
elárulni a vállalat nevét,  amelynek az  adatait  anlizálom. 
A magam részéről  könnyedén boldogulok enélkül is. 
- Ez hülyeség - jelentette ki csalódottan Eve.  - Nekem a 
szavad is elég. 
- Neked igen, és  nagyon köszönöm, hogy így megbízol 
bennem, de ez egy teljesen ésszerű lépés. Több mint valószínű, hogy az áldozat ügyfelei között megtalálom sok jelenlegi 
vagy jövőbeli versenytársamat, és ha most megígérem neked, 
hogy nem használom ki, amit megtudok az aktákból, akkor 
előfordulhat... 
- Nem akarom, hogy bármit is megígérj! - tört ki Eve. 
- Akkor nem ígérek semmit. De próbáld meg ésszerűen 
nézni a dolgot.  Megtörténhet,  hogy  akaratomon kívül  felhasználom az  információkat a döntéseim során,  és  ha mégsem, mások könnyen megvádolhatnak vele. 
- Egy ilyen irat roppant sértő rád nézve. 
- Nem,  ha én ajánlom  föl,  sőt ha ragaszkodom hozzá. 
Márpedig pontosan ezt fogom tenni - és Roarke arra gondolt, 
hogy most is pontosan ki kell  számolnia és manipulálnia az 
esélyeket. Meg kell találnia  a módját, hogy győztesen kerüljön ki a küzdelemből. - Ha nem egyezel bele, egyetlen pillantást sem vagyok hajlandó vetni az aktákra. Ha gondolod, elvitatkozhatunk rajta, de ez a véleményem, és pont. 
- Nagyszerű. Remek. Ha ezt akarod, hát  legyen - gyűrte 
le Eve a késztetést, hogy megint belerúgjon valamibe. 
- Ezt. Most pedig boldogan  vetnék egy pillantást az ügyfelek névsorára. 
Eve az íróasztalához lépett, és elővett egy  másolatot a 
dossziéból. 
- Olvasd végig, és gondolkodj el rajta. Én addig teszem a 
saját dolgom. 
Közben pedig duzzogsz egy kicsit, tette hozzá gondolatban Roarke. 
- Az irodámban leszek. 
Eve valóban duzzogott, de azért közben a dolgozott is. 
Elvégzett  néhány valószínűség-számítást,  és  elégedetten 
hátradőlt, amikor látta, hogy a számítógép - kilencvenhárom 
egész négy tizedes pontossággal - igazat  adott neki abban, 
hogy a könyvelőcég egyik alkalmazottja valóban kapcsolatba 
hozható a kettős gyilkossággal. 
Átnézte a jegyzeteit, újra végigolvasta Peabody és a labor 
jelentését, valamint a boncolási jegyzőkönyvet és a helyszínelők jelentését. Majd felállított egy második táblát. 
Emlékeztette magát, hogy Natalie kicserélte az ajtózárat, 
viszont nem félt annyira, hogy a barátjával töltse az éjszakát, 
vagy egy szállodában húzza meg magát. Nem félt eléggé ahhoz, hogy megkérje a húgát, ne aludjon nála aznap éjjel. 
- Ismerte a gyilkosát - mondta ki fennhangon. - Ismerte 
a gyilkosát, vagy a közvetítőt. Ideges volt, izgult, óvatosan viselkedett, de nem féltette az életét. A hálószobába bevitt egy 
kést. Ez jellemzően női dolog - járkált  gondolkodás közben 
fel és alá a táblák előtt. Egy komoly szándékkal érkező támadó minden bizonnyal könnyedén lefegyverez egy Copperfieldhez hasonló testalkatú  nőt. - Nem  volt ostoba, inkább csak 
rettenetesen naiv - folytatta a gondolatmenetet. - Azt hitte, a 
vőlegényével együtt  mindent képesek elintézni. Egy kis  izgalmat akartak csempészni az életükbe.  Vajon kinek beszélt 
még a felfedezéséről? 
Amikor jelezni  kezdett a  linkje, megfordult, felvette, és 
szórakozottan beleszólt. 
- Dallas. 
- Tudom,  hogy későre jár az idő, de  támadt egy pompás 
ötletem - szaladt össze Peabody szemöldöke a képernyőn. 
Még mindig dolgozol? 
- Kinek árulhatta el? 
- Kicsoda? Mit? 
Eve elszakította a gondolatait  a gyilkosságtól,  miközben 
arra gondolt, hogy  Peabody szemmel láthatóan nem az ügy 
miatt hívta. 
- Miféle ötlet? 
- A babaváró partival kapcsolatban. 
- Ó. Krisztus a kereszten. 
- Figyelj, nem kell már sokat várni a holnaputánra. 
- Nem, valóban nem. Holnapután szombat. 
- Holnap pedig péntek. Legalábbis mifelénk így mennek 
a dolgok. 
- A francba, a francba, a francba. 
- Na látod. Eszembe jutott egy téma, és  hazafelé menet 
vásároltam ezt meg azt. Úgy gondoltam, ha holnap este odamegyek, és nekilátunk, reggelre végzünk az előkészületekkel. 
- Mire célzói azzal, hogy végzünk az előkészületekkel? 
-A dekorációra, a virágra, amit rendeltem, és izé... Mindenféle apróságra.  Az jutott az eszembe, hogy az egész partit 
a ringatószék köré szervezhetnénk. Feldíszítenénk, mint egy 
trónt, de csak akkor árulnánk el, hogy valójában mi az, amikor... 
- Isten nevére kérlek, hagyd abba! 
- Akkor nem lesz gond, ha holnap este McNabbal odamegyünk? 
- Dehogy, hozd csak magaddal nyugodtan az egész családot, a  barátaidat,  sőt azokat is, akikkel jövetben összeakadsz 
az utcán. Mindenkit szeretettel látunk. 
- Nagyszerű! Holnap találkozunk. 
Eve bontotta a vonalat, felült az íróasztala sarkára, és maga elé bámult. Babaváró parti és kettős gyilkosság. Vajon ő az 
egyetlen,  aki úgy véli,  hogy ez a kettő egyáltalán nem egyeztethető össze? Az előbbire egyáltalán nem készült  fel. Még 
sohasem vett részt ilyen rendezvényen. 
Ennek ellenére megpróbálta,  vagy nem? Ennivalót rendelt, és megengedte Mavisnek, hogy meghívjon egy sereg 
embert - akik közül nem egy olyan idegen, akár egy földönkívüli. És  még ez sem elég. 
- Miért kell feldíszítenem a házat? - kérdezte ellentmondást nem  tűrően a belépő Roarke-tól. 
- Semmit sem kell feldíszítened. Valójában szeretném, ha 
egyáltalán nem foglalkoznál vele. Olyannak szeretem az otthonunkat, mint amilyen most. 
- Te is? Én is - tárta szét Eve a kezét. - Miért kellett belemennünk ennek a babaváró partinak a szervezésébe? 
- Ó. Tehát erről van szó... Fogalmam sincs. Meglehetősen jól ismerem a társasági életet, de ha lehetne választanom, 
jobb  szeretném, ha ez a szelete örökre homályban maradna. 
- Peabody szerint választanunk kell valamilyen témát. 
Roarke elképedt. 
-Zenére gondolt? 
- Nem tudom - takarta  el Eve zavartan a szemét. - Valami trónt is emlegetett. 
- A babának? 
- Ezt sem  tudom - markolt a hajába Eve.  - Még csak 
gondolni sem merek rá. Kikészülök tőle. Teljesen jól éreztem 
magam, amíg csak a gyilkosság járt a fejemben, a téma és a 
trón említésére viszont rosszul lettem - vett Eve  egy mély lélegzetet. - Kinek árulhatta el? 
-  Peabody? Szerintem rajtad kívül nem beszélt róla senkinek. 
- Nem Peabody. Istenem, dehogy.  Hanem Natalie Copperfield. Kiben bízott meg, vagy kit tisztelt annyira,  hogy elárulta neki, rájött,  hogy valami  nem stimmel? Melyik ügyfeléről feltételezte, hogy nem jár  egyenes úton, és talán  megpróbálja megvesztegetni anélkül, hogy  az életére törne? Mert 
ha valóban életveszélyben érezte volna magát, akkor nem engedi, hogy odamenjen hozzá a húga, és nem  beszélget róla a 
reggeliről. 
- Először is  azt  kell mondanom, akinek Natalie beszélt a 
felfedezéséről, függ azoktól, akik átlépték a törvény  határát. 
Egyáltalán nem lehetetlen, hogy egyenesen az ügyfelét  vagy 
az ügyfelének a képviselőit kereste meg. Viszont sokkal valószínűbb,  hogy az egyik főnökének mutatta meg, amit talált. 
- Ezzel visszajutottunk a  kiindulópontra. Nem   tudjuk 
szűkíteni a kört, és  meghatározni, hogy kivel beszélt a vőlegényén kívül. 
- Ami az ügyfeleinek a listáját illeti, van közöttük néhány 
igencsak neves cég is, amelyek közül bármelyik, vagy akár 
mindegyik  belekeveredhetett kényes  ügyletekbe. Egy nagyobb vállalatnál ez egyszerűen elkerülhetetlen. Azért alkalmaznak egy hadseregnyi ügyvédet, hogy  elsimítsák ezeket a 
kellemetlenségeket, kifizessék a  büntetést,  vagy képviseljék 
őket a bíróságon. Ellenben a listán  szereplő  cégek nem keveredtek bele semmilyen nagyobb botrányba, legalábbis nem 
tudok  róla.  Illegális tevékenységről  sem suttognak, de a kedvedért jobban utánanézek a terjengő pletykáknak. 
- Az jó  lesz - meredt  Eve ismét a táblára. - Várj.  Mi a 
helyzet akkor, ha nem a listán szereplő ügyfeleknél vett észre 
valamit? Mi a helyzet akkor, ha a könyvelőcég egyik alkalmazottja  tette  pontosan ugyanazt,  ami miatt Whitney aggódik 
veled kapcsolatban? 
Roarke félrehajtotta a fejét, majd bólintott. 
- Az egyik  ügyfél kezére játszotta a másikkal kapcsolatos 
üzleti titkokat.  Érdekes. 
- Ilyenkor egy zsaroló részesedést követelhet, esetleg havi 
járandóságot is  az információért cserébe. Ha egy cég és a versenytársa is  a cégre bízta a bizalmas  adatait, az egyik alkalmazott könnyedén hozzáférhetett mindkettőhöz,  és  innen már 
csak egy apró  lépés,  hogy némi pénzmagért cserébe játszadozni kezdjen az adatokkal. Talán Natalie-nak feltűnt valami. 
Például az,  hogy az egyik  megbízójuk folyton a versenytársai 
sarkára lép,  szaglászni kezdett, és magának is akart egy szeletet a tortából. 
- Ez  megmagyarázná azt is, hogy miért nem jelentette aj 
főnökeinek. Már ha valóban elhallgatta előlük. 
- Csak akkor jelenthette  felfelé, amikor  már teljesen biztos volt a dolgában.  Elvégzem a versenytársak összehasonlító 
elemzését az elmúlt  évre vonatkoztatva,  hátha kibukik valami. 
- Ebben segíthetek. 
-Komolyan?  - derült fel Eve,  és  hirtelen  úgy  érezte 
mégiscsak sikeres volt a mögötte álló nap.  Talán valóban 
hamarabb észreveszed, ha  valami tényleg nincs rendben. Én 
addig vetek egy közelebbi pillantást a cégtulajdonosok  anyagi 
helyzetere, megnézem a bevételeiket, a kiadásaikat és a költsegeiket. 
-Valószínűleg tudják,  hogy  rejtsék  el a vagyonukat az 
avatatlan szemek elől. Elvégre könyveléssel foglalkoznak 
- Akkor is el kell kezdenem valahol 
Kilencedik fejezet 
A kora reggeli, romlott tej színére emlékeztető égbolt már a 
második  csésze kávéja fölé görnyedve találta az égő  szemű 
Eve-et. Nem azért fáj, mert fáradt vagyok, gondolta. Hanem 
a számoktól. 
Roarke eléje tett egy adag rántottát. 
- Erre most nagy szükséged van. 
Eve az ételre pillantott, majd fel, a férjére. 
- Nem vérzik a szemem? Úgy érzem, vért könnyezek. 
- Egyelőre még nem. 
- El  sem tudom képzelni, hogy bírod ezt  elviselni nap 
mint nap - követte el Eve azt a hibát, hogy a fali képernyő felé fordult, amelyen épp  a reggeli tőzsdehírek számai sorjáztak 
végig, és izzó szeme elé kapta a kezét. - Irgalom! 
Roarke kuncogva kapcsolt a hírcsatornára. 
- Megelégelted a számokat, drágám? 
- Még álmomban is a szemem előtt táncoltak. Egynémely 
még énekelt is. Ha jól emlékszem, pár rám vicsorgott. Inkább 
feküdnék ki meztelen fenékkel a járdára, hogy  a dél-dakotai 
turisták végigtrappoljanak rajtam, mintsem elmenjek könyvelőnek. Te viszont - bökött a villájával Roarke felé - egyenesen 
szereted  a számokat. A százalékokat, a haszonkulcsot,  a költségeket,  a jutalékokat és az adómentes lófüttyöket. 
- Az adómentes  lófüttyöket egy kicsit jobban szeretem a 
többinél. 
- Hogy  képes arra egy ember, hogy  kövesse a pénz útját? 
Az  egyik fickó  befektette  öt percre egy disznóhizlaldába, 
majd,  mint akit puskából lőttek volna ki, huss! Egy részét 
máris átforgatta mogyoróba. 
- Nem túl bölcs döntés egy helyen tartani az egészet. 
- Mindegy - nyomott el Eve egy ásítást. - A könyvelők 
pedig összegereblyézik a bankjegyeket csak azért,  hogy utána 
újra szétszórják. 
- Pénzzel  bánni egy  kicsit olyan,  mint földet  művelni. 
Nem tarthatod meg az összes magot, ha azt akarod, hogy a 
következő évben is bő termésed legyen. 
- Először nem éreztem semmit, majd hirtelen rádöbbentem, hogy a fülemen fog kifolyni az agyam, ha még egy vagy 
két órán keresztül számokat kell bámulnom. Mintha a bevételek, a jutalékok, a haszon és a befektetések mind-mind rajtam nevetnének.  Ha  nem vigyázok, a fejemre omlik  ez  az 
egész kártyavár. 
- Majd meglátom, mennyire sikerül megkapargatnom a 
felszínt. Mellesleg a cég két ügyfele az elmúlt két évben valósággal szárnyalt. Biztosan nagyon jó a cégvezetés - tette hozzá Roarke, miközben  bekapott egy falatot.  - Szerencsések. 
Vagy kaptak néhány remek fülest. 
- New Yorkban van a székhelyük? 
- Igen. 
- Tökéletes. Legalább rájuk ijeszthetek, és leverhetem rajtuk ezt a hosszú, számokkal töltött éjszakát - és Eve immár 
sokkal vidámabban folytatta a reggelit. - Roarke. Az a szóbeszéd járja, hogy régebben te is a zavarosban halásztál, és volt 
néhány, hogy úgy mondjam, nem teljesen törvényes ügyleted. 
- Nekem?  -  nézett  színlelt  döbbenettel  a  feleségére 
Roarke. - Micsoda képtelen ötlet! 
- Aha, szerintem is. Viszont ebben az esetben mihez kezdtél volna, ha az egyik alkalmazottad kiszivárogtatja? 
- Mindent letagadok, és eközben igyekszem eltüntetni  a 
nyomokat. Az  alkalmazottaimnak pedig fizetésemelést adok 
vagy áthelyezem őket. Persze, mindez az ügy súlyától is függ. 
- Más szóval rengeteg lehetőség  közül  választhatsz. A. 
kettős  gyilkosság roppant szélsőséges megoldás, sokkal több 
indulatot feltételez. Akkor már a  rendőrség  is az elkövető 
nyomába ered. 
- Igen, ez valóban  túl  erős és ostoba  reakció.  Viszont 
akadnak, akik személyes sértésnek veszik, ha valaki zavarja az 
üzletüket. 
- Aha, ez már nekem is az eszembe jutott. 
Mivel ezt  Mirával is meg  akarta  beszélni, a fájlokat átküldte a profílalkotó irodai gépére, majd felhívta a titkárnőjét, 
aki már-már rögeszmésen óvta a főnökét, hogy egyeztessenek 
egy időpontot. 
Miközben a belváros felé tartott, egy reklámléghajó lebegett  el a feje felett. A hangszóró ÓRIÁSI ÁRENGEDMÉNY-ről, és 
SOHA VISSZA NEM TÉRŐ ALKALOM-ról ordított. Minden jel arra 
mutatott, hogy most érdemes  elmenni a Union Square-re, és 
benézni az Aladdin Barlangjába. 
Eve elgondolkodott, miféle emberek azok, akik élvezik az 
óriási engedményeket, és a soha vissza  nem térő alkalmakat az 
Aladdin Barlangjában. Mégis mit árulhatnak ott?  Leértékelt 
lámpákat, amelyben leértékelt dzsinn lakik? Esetleg megtelt a 
raktár, és nem tudnak mihez kezdeni a repülő szőnyegekkel? 
Ilyen korán a legelszántabb turista sem  vetette rá magát 
az árengedményre. Az utcákat még  New York lakói birtokolták,  akik munkába vagy hazafelé siettek, esetleg üzleti reggelire igyekeztek. A megállókban bejárónők várták  vacogva a 
buszt, amely elviszi őket mindennapi takarításaik színhelyére. 
Azt is tudta, hogy a föld alatt, a metrón még többen szoronganak. 
A sarkokon már készülődtek a mozgóárusok, hogy rettenetesen pocsék kávéval és fogrepesztően száraz bagellel riogassák a korán kelőket. A grillrács  alól felszálló gőzzel igyekeztek  magukhoz édesgetni azokat,  akik  elég éhesek  vagy 
őrültek voltak ahhoz,  hogy kérjenek egy adag buggyantott 
műtojást. 
Néhány merészebb  árus már kipakolta kritikán aluli minőségű, vagy  éppen a feketepiacról származó portékáját. Mivel a jeges szél csontig hatolt, és az égen súlyos hófelhők gyülekeztek, Eve arra gondolt, valószínűleg a sálak és a kesztyűk 
fogyhatnak a leginkább. 
Pár pillanattal azelőtt kezdett esni, hogy befordult a kapitányság parkolójába. 
Az irodájába érve csinált magának egy bögre kávét, feltette a lábát az asztalra, és a táblára meredt, amelyre feltűzte az 
áldozatok fényképét. 
Személyes, gondolta ismét. 
Jaké  Sloan  mindkét áldozattal  bensőséges  kapcsolatot 
ápolt. 
Lilah Grove  megpróbálta elcsábítani Bick Byosont. 
Cara Green is baráti kapcsolatot ápolt az áldozatokkal. 
A Sloanok mindhárom generációja jóban volt Copperfielddel. 
Mindegyikük jelentős összeget fektetett be a könyvelőcégbe. 
Eve oldalt hajtotta a fejét, és igyekezett rendezni a gondolatait.  Miféle kapcsolatban állhatnak ezek az emberek egymással? 
Betöltötte a  számítógépébe a Roarke-tól kapott adatokat, 
és munkához látott. 
Roarke ebben a pillanatban lépett be Whitney irodájába. 
A kapitány felállt és kezet nyújtott. 
- Nagyon köszönöm, hogy szinte azonnal  fogadott 
kezdte Roarke. 
- Ez természetes. Megkínálhatom egy kávéval? 
- Nem kérek. Nem tartom  fel  sokáig - vett elő Roarke 
egy iratgyűjtőt a táskájából. Minden jel szerint alaposan megdolgoztatta  az éjjel az ügyvédeit. - Megértem, hogy egyesek 
aggódnak a Copperfield-Byson-ügy miatt, különösen, mert a 
nyomozás vezetője a feleségem. 
- Nem foglalna helyet? 
- Rendben - folytatta Roarke hűvösen. -  Az ügyvédeim 
összeállítottak egy iratot, amely megtiltja a számomra, hogy 
felhasználjam  a versenytársaim  bizalmas  üzleti adatait, ha 
azok a nyomozás folytán véletlenül a kezembe kerülnek. 
Whitney az akta felé pillantott, majd Roarke szemébe nézett. 
- Értem. 
- Továbbá kiköti, hogy csakis olyan adatokkal  dolgozhatok,  amelyben nem szerepelnek magánszemélyek vagy cégek 
nevei. Minden részletre kiterjed, még a büntetésekre is, ha valami miatt megszegem a feltételeket. Természetesen átadom, 
hogy a testület jogászai is megvizsgálják, és ha változtatni kívánnak rajta, azonnal megbeszélhetik a jogászaimmal. 
- Intézkedem, hogy minél hamarabb megkapják. 
- Akkor minden rendben - állt fel Roarke.  - Természetesen ez az irat nem teszi semmissé azt a feltételezést, miszerint 
csalok, áthágom a törvényt, és kihasználom a feleségemet  a 
céljaim eléréséhez.  Viszont  remélem, legalább ez  a testület 
megérti,  méghozzá  tisztán és világosan, hogy a nyomozás vezetője ezt sohasem  engedné - tartott Roarke egy pillanatnyi 
hatásszünetet. - Szeretném hallani, hogy nem kérdőjelezi meg 
a hadnagy feddhetetlenségét. Az igazat megvallva ragaszkodom hozzá. 
- Dallas hadnagy feddhetetlensége a számomra egy pillanatig sem volt kérdéses, és a jövőben sem kívánom megkérdőjelezni. 
- Ezek szerint csak az enyém volt az? 
- A testületnek az a kötelessége,  hogy megvédje New 
York polgárait. Nem kerülhetnek hátrányba amiatt, hogy kiszivárognak a nyomozás által feltárt tények. 
- Azt hittem, ennél  azért jobban ismer - vágott vissza 
Roarke, miközben minden erejét össze kellett szednie, hogy 
fékezze a dühét. -  Legalábbis ahhoz elég jól, hogy  biztosra 
vegye, nem tennék semmit, amivel  ártok a feleségemnek,  a 
hírnevének vagy a karrierjének. 
- Ez így igaz - bólintott Whitney. - Elég jól ismerem ahhoz, hogy ebben tökéletesen biztos legyek. Vagyis  nem hivatalosan kijelenthetem, hogy hülyeség ez az egész mizéria 
lökte meg az aktát Whitney, mire a papírköteg átszánkázott 
az asztal túlsó oldalára. -  A bürokraták, politikusok  és  a 
seggnyalók hülyeségei engem  is csaknem  annyira bosszantanak, mint magát. Személy szerint bocsánatot is kérek. 
- Eve-tői is bocsánatot kellene kérnie. 
Whitney felvonta a szemöldökét. 
- Dallas hadnagy nem civil, hanem a parancsnokságom 
alatt szolgáló rendőrtiszt. Tudja, mi folyik  a testületnél. Nem 
fogok elnézést kérni tőle,  amiért tájékoztattam egy esetlegesen felmerülő problémáról. Szerintem fordított helyzetben 
sem kérne bocsánatot tőlem. 
- Szeretne hivatalosan bevonni a nyomozásba, mint szakértőt. 
- Akkor be is fogja, vagy nem? - ült vissza a helyére 
Whitney, és maga elé meredt. - Ezzel mutatja, hogy semmibe veszi azokat, akik megkérdőjelezik a tisztességét. Ennek ellenére... - ütögette egymáshoz gondolkodás közben az ujjait 
- ezzel a nyomozás idejére maga a testület védőszárnyai alá 
kerül, ami egyben minket is véd. A többit pedig tartalmazza 
a magával  hozott  irat. Felteszem,  elég összetett  és  részletes. 
Persze a média csámcsogni fog  rajta egy darabig. 
- Ezt el tudom intézni - mondta Roarke. 
- Efelől semmi kétség. Az iratot átadom a jogászainknak, 
akik átnézés után továbbítják majd Tibble rendőrfőnöknek. 
- Rendben. 
Whitney felállt. 
- Ha majd beszél a hadnaggyal,  mondja meg neki, hogy 
bízom abban, minél hamarabb  lezárja ezt az ügyet. 
Roarke  arra gondolt, hogy ez  már csaknem  bocsánatkérésnek számított. 
- Átadom. 
Amikor Peabody bedugta a fejét  Eve irodájába,  Eve éppen 
néhány cédulát tűzött fel a táblára,  melyekre neveket írt. 
- Az anyag nagy részét már átnéztük - árulta el -, de eddig még nem találtunk semmit. Copperfieldnek  és Bysonnak 
nem voltak közös ügyfeleik. 
- A felszín alá kell pillantani - mormolta maga elé Eve. 
Egyelőre felejtsük el a számokat, és koncentráljunk a nevekre. 
Az emberekre. A számokba amúgy is bele lehet őrülni. 
- Az igazat megvallva én szeretem őket - lépett beljebb 
Peabody, és miután beszorította magát az  asztal  mellé,  szemügyre vette a tábla hátulját. 
- A nagy hármas - kezdte Eve, és ujjával megkocogtatta a 
neveket. - Sloan, Myers és Kraus. Sloan alatt ott  a fia és az 
unokája. Jaké Sloanon keresztül köthető össze Copperfielddel. 
Mindketten Cara Greene alá tartoznak. Copperfield alatt ott 
láthatod Sarajane Bloomdale-t.  Rochelle DeLay kapcsolatban 
áll Jaké Sloannal, és rajta keresztül Copperfielddel, valamint 
Bysonnal, aki ide kerül a nagy hármas és Myra Lovitz alá.  Ez 
utóbbi ráadásul kapcsolódik Lilah Grove-hoz. 
- Nagyobb táblára lesz szükséged. 
- Még az is megtörténhet. Most lássuk az alibiket. Myers 
és Kraus ügyfelekkel voltak. 
- Akikkel már elbeszélgettünk, és igazolták a hollétüket 
tette hozzá Peabody. 
-Jacob Sloan az unokáját és az unokája barátnőjét látta 
vendégül. így egymásnak igazolnak alibit. Ügyes. 
- Ennek ellenére életszerű. 
- Randall Sloan a kérdéses  időpontban szintén ügyféllel 
volt. 
- Ezt is ellenőriztük. Ráadásul az alibit igazolók egyike 
sem volt Copperfield ügyfele. 
- Nem. Habár a Bullock Alapítványt a Stuben, Robbins, 
Cavendish és Mull képviseli, és velük bizony Copperfield foglalkozott. 
- Hoppá! - kiáltott fel Peabody, majd Eve szúrós tekintete láttán behúzta a nyakát. - Csak úgy kikívánkozott belőlem. .: :  
- Praktikusan New  Yorkban  is fenntartanak egy irodát. 
Byson úgy kapcsolódik ide, hogy ő képviselte a könyvelőcéget 
Lordes Cavendish McDermott... 
- Mintha egy operaénekesről beszélnél. 
- A  felső tízezerbe tartozik.  Miles McDermott özvegye. 
Elképesztően gazdag. Randall Sloan alibijét Sasha Zinka és 
Lola Warfield igazolta.  Zinkának él egy testvére  Prágában, 
aki két társával együtt egy ötcsillagos szálloda tulajdonosa. Az 
ő könyvelésüket... 
- Kitalálom. Ők is a Sloan, Myers és Krausnál könyveltetnek. Én ellenőriztem  Copperfield ügyfeleit, de nem emlékszem semmiféle Zinkára, pedig biztosan megakadt volna rajta 
a szemem. 
- Zinka  testvérét Anna Kerlinkónak hívják. Maga a szállodacsoport tartozott Copperfieldhez. 
- Ez  vagy rengeteg véletlen egybeesés,  vagy rengeteg 
kapcsolat. 
- Nekem jobban tetszik az utóbbi. Szerezd meg ezeknek a 
társaságoknak az adatait. Ne feledkezz meg a New York-i alkalmazottaiktól  sem. Én beugorom Mirához,  és váltok vele 
pár szót. Utána megyünk ki a terepre. 
Eve kifelé menet dühösen végigmérte az egyik automatát. 
Dúlt köztük a hidegháború.  Ennek ellenére nagyon vágyott 
egy hideg Pepsire.  Arra gondolt, hogy ha üdítősdobozzal  a 
kezében érkezik  Mirához, a doktornő nem traktálja a szokásos 
virágillatú teáinak egyikével. 
Megcsörgette a zsebében lapuló aprópénzt. Semmiképp 
nem akarta begépelni a kódját a gépezetbe. Tudta,  hogy azzal 
biztosan kihívja maga ellen a sorsot. 
Előkotorta a megfelelő összeget, és már-már megkockáztatta, hogy saját kezűleg szórja az aprót a pénzbedobó nyílásba, amikor megpillantott néhány feléje közeledő egyenruhást, 
akik egy sovány, megbilincselt alakot kísértek. 
A  cingár férfi úgy rikoltozott, mint  egy narkós papagáj, 
folyamatosan a jogait szajkózta, és egy bizonyos Shirley-t emlegetett. 
- Hé! - emelte fel a karját, majd a tenyerét, benne az érmékkel az egyik egyenruhás orra elé dugta. - Te pedig - mutatott  a papagájra - fogd be! 
A  férfi még úgy is felfogta az Eve hangjában bujkáló fenyegetést, hogy egy kisebb hadseregnek elegendő kábítószer 
dolgozott a szervezetében. Abbahagyta  a veszekedést, és siránkozni kezdett. 
- Vegyél nekem egy Pepsit! 
- Azonnal, hadnagy. 
Mivel az egyenruhásnak a kérés hallatán a szeme sem rebbent, Eve úgy  vélte,  a gépekkel  folytatott hidegháború híre 
már szárnyra kelt a testületen belül. 
- Mit művelt? - intett fejével az immár nyöszörgő papagáj felé. 
- Lelökött egy nőt a lépcsőn,  aki sajnálatos módon  nem 
pattant vissza. 
- Megcsúszott. Csak megcsúszott. Még csak ott sem voltam. Alig ismertem. A zsaruk végigrángattak az utcán.  Mindenkit beperelek. 
- Három szemtanúnk is van - közölte szárazon  az egyenruhás,  miközben Eve  kezébe nyomta a Pepsit. - A  gazember 
elmenekült a helyszínről, de futás közben elesett és  összetörte 
magát. 
- Ki kapta el? 
,   - Carmichael. 
Eve elégedetten bólintott. 
-Kösz. 
Ahogy odébb állt, a papagáj azonnal  újrakezdte  a rikoltozást. 
Úgy vélte, Mira irodájának a környéke biztosan  sokkal civilizáltabb, mint az övé. Errefelé legalább nem hurcolnak végig narkós gyanúsítottakat a pihentető színűre festett folyosón, a zárt ajtók előtt. Itt a csend az úr. 
Mira irodájának  az ajtaja nyitva állt. Az asztala mögött 
ülő titkárnő  is nyugodtnak tűnt.  Eve remélte,  ezúttal nem 
kell könyörögnie, hogy beszélhessen a pszichológusnővel. 
Mira azonnal észrevette. 
- Eve. Gyere  be  gyorsan. Épp  most fejeztem be a papírmunkát. 
- Köszönöm, hogy szakítottál rám egy kis időt. 
- Sajnos, ma nem tudok túl sokat. 
Mint mindig, Mira most  is úgy festett, mint akit skatulyából  húztak ki. Utolsó találkozásuk óta  fekete haja megnőtt, és  kedves hullámokba göndörödött a tarkóján. Szilvakék, háromrészes  kosztümöt  viselt,  a nyakába ezüstláncot 
akasztott, a fülébe pedig apró aranykarikákat. 
Mira finoman mosolygott, de Eve tudta, hogy kék szemével belelát az emberek fejébe, és képes az  agyukból minden 
titkot kibányászni. 
- Jutott időd a jelentésre,  amit átküldtem? 
-Jutott. Foglalj helyet. Milyen szomorú, hogy két ennyire 
fiatal, optimista teremtés ilyen szörnyű véget ért  - dőlt hátra. 
- Valójában még csak most kezdődött volna az életük. 
- De mégsem kezdődött el - jegyezte meg higgadtan Eve. 
- Az én dolgom kideríteni, hogy miért. 
- Erre a kérdésre csak ritkán adható egyértelmű válasz. 
Egyetértek abban - váltott hivatalos hangnemre -,  hogy egy 
gyilkost  kell  keresned. Ezt a  feltételezést a laborjelentés és a 
boncolási jegyzőkönyv is  megerősíti. Az elkövető valószínűleg 
nyugodt, megfontolt, harmincöt és hatvanöt  év  közötti férfi. 
Egyik áldozatot sem  erőszakolta meg, mivel ez nem  volt része 
a feladatnak. Nem ezért ment oda. Nagyon  valószínű, hogy 
nem tesz egyenlőségjelet a szex és a hatalom közé. A párkapcsolataiban mindig is alárendelt szerepet játszott. 
- Ráadásul az  erőszak időbe kerül - tette hozzá Eve. 
Neki pedig tartania kellett magát a tervhez. 
- Pontosan. Ellenben a nemi erőszak vagy az erőszakkal 
való  fenyegetés gyakran jellemző azokra, akik megkínozzák az 
áldozataikat. Ebben az esetben viszont nem  történt semmi 
ilyesmi. A gyilkos nem csonkította meg őket, nem tett kárt a 
lakásban. Felkészülten érkezett, kizárólag  a feladatára összpontosított, azt viszont maradéktalanul teljesítette - terítette 
szét  a helyszínen készült fényképeket  Mira az íróasztalán. 
Megkötözte az áldozatait, és minden eszközzel igyekezett tudatosítani bennük, mennyire tehetetlenek. Abból, hogy letépte a szájuk elől a ragasztószalagot, arra következtetek, hogy 
fojtogatás közben látni akarta az arcukat.  Az  egész arcukat, 
nem csupán egy részét. 
- Büszke a munkájára. 
- Igen. Mivel sikerült lebírnia Bysont, valószínűleg jó erőben van. Felhasználta a helyszínen talált eszközöket, például a 
köntös övét.  Ez tiszta, logikus gondolkodásra utal.  Az első 
helyszínen nem  találtak DNS-t, vagyis óvatos.  Az, hogy  a 
másodikon mégis sikerült genetikai nyomokat  rögzíteni, arról 
árulkodik, hogy  elveszítette  a fejét, és utat engedett az érzelmeinek. 
- Mert szorította az idő. 
- Pontosan  - mosolyodott el halványan  Mira.  - Byson 
megtámadta, és a fájdalomtól alig tudott védekezni.  Copperfield volt az elsődleges célpontja. 
- Ezek szerint  semmi  olyasmit nem tudok mondani neked, amit ne tudnál már magadtól is. 
- Nem, de megerősítheted az elképzeléseimet. 
- Elkeseredett  támadás volt, amelyet  minden  elkeseredettség nélkül  hajtottak végre. Nyilvánvaló, hogy tartott az 
áldozataitól,  vagy  attól,  amit tehetnek,  a holttesteken és a 
helyszínen viszont nyoma sincs a pániknak.  Végig uralta a 
helyzetet, és  a hatalmát végül azzal koronázta, hogy szemtől 
szemben fojtotta meg őket. 
- Figyeld, ahogy megöllek, miközben én a haldoklásod figyelem. 
-Igen. Közben valószínűleg  izgult, ennek ellenére sikerült megőriznie annyira a nyugalmát, hogy gyorsan felkeresse 
a következő áldozatot, és vele is végezzen. 
- Viszont nem profi bérgyilkos. Akkor még ekkora felfordulást sem csinál. 
- Egyetértek. Ennek ellenére mindent alaposan átgondolt, 
és csak a végső célt tartotta a szeme előtt. 
- Valószínűleg mindenáron el akarta kerülni,  hogy gyanúba keveredjen. 
- Elképzelhető. Ezt  a gondolatmenetet követve előfordulhat, hogy  saját  magát, az érdekeltségeit  akarta megvédeni, 
esetleg valakit, aki közel áll hozzá. Nagyon, de nagyon óvatos. 
- Viszont nem sokat tud a törvényszéki orvoslásról. Ellenkező esetben eltünteti Byson ökléről a DNS-ét. 
- Talán valóban nem, ennek ellenére úgy vélem, művelt, 
rendezett életet él, és  alapos. Meg lennék lepve, ha kiderülne, 
nem semmisítette meg a ruháját, vagy amit elvitt  a helyszínről. Ha a nyomozás folyamán kihallgatod, igyekszik majd segítőkésznek mutatkozni. Ha ismerte az áldozatokat, megrendülést mutatva elmegy a temetésükre. Erre már akkor gondolt, amikor kitervelte a gyilkosságot. 
- Mint ahogy az alibijére is. 
- Meglepne, ha nem lenne alibije. Sokan, ha ilyen helyzetbe kerülnek,  direkt nem gondoskodnak alibiről, hogy  fokozzák az izgalmat. Egyfajta játéknak tekintik a gyilkosságot. 
A te embered viszont nem tartozik közéjük. Erről is jó előre 
gondoskodott. 
Eve bólintott. 
- Oké. Kösz. 
- Már nagyon várom a holnapot - jegyezte meg Mira, 
amikor Eve felállt. 
- Micso... Ja, persze. 
Mira  nevetve körbefordult a székén. 
- Nálatok  minden  összejövetel  nagyon  szórakoztató. 
Mavis már biztosan nagyon izgul. 
- Szerintem is. Akarod hallani az igazságot? A tanfolyam 
felért egy rémálommal. Még most is attól félek, hogy Mavis 
elkap,  és kikérdez, mert tudni akarja,  hogy rendesen figyeltem-e. 
- És figyeltél? 
- Egyszerűen nem  tudtam elfordítani  a fejem. Mintha 
csak egy  horrorfilm pergett volna előttem.  Hátborzongató 
volt  - suttogta  Eve, és minden  erejét össze  kellett szednie, 
hogy ne  kezdjen  reszketni.  - Holnap  pedig  körülvesznek 
majd a terhes nők. Mi  lesz, ha az  egyikre ott jön rá a szülhetnék? 
- Ez nem túl valószínű, de szerencsére két orvos is lesz a 
meghívottak között. Louise és én. 
-Tényleg - könnyebbült meg Eve. - El is  felejtettem. 
Oké, most nagy kő esett le a szívemről, de azért jó lenne, ha 
az utolsók között mennétek el. Biztos, ami biztos. 
- Tizenegy éve szolgálsz a rendőrségnél, és még nem láttál szülést? 
- Ahogy mondod,  és szeretném, ha ez a rekord most sem 
szakadna meg. 
Amikor Eve belépett  Sasha Zinka irodájába, az volt az első 
gondolata,  hogy  minden  tekintetben  méltó  párja Roarke 
munkahelyének. Ugyanolyan tágas,  elegáns és ízléses. A letisztult vonalak és a meglepően telt színű minták a visszafogott festésű falon hivalkodás nélkül kölcsönöztek nőies megjelenést  a helyiségnek. 
Magáról Sasháról is ez volt a véleménye. 
Akár  tíz évet  is letagadhatott volna a korából. A  haját 
hátrafésülte, és magasan feltornyozta,  így  téve hangsúlyossá 
szív  alakú arcát és kék szemét. Visszafogott, rozsdavörös ruhát viselt, hozzá illő ékszerekkel. 
Ahogy Eve elé sietett, az ezüstszínű szőnyeg elnyelte tűsarkú cipőjének a lépteit. 
- Dallas hadnagy - nyújtotta finom mozdulattal a kezét. 
- Tavaly tavasszal már találkoztunk. Egy gálán, vagy egy fogadáson. 
- Emlékszem. 
- Szomorú alkalom hozott ismét össze bennünket. Maga 
minden bizonnyal Peabody nyomozó. Már beszéltünk linken. 
Peabody elfogadta a feléje nyújtott kezet. 
- Köszönöm, hogy fogadott bennünket. 
- Kérem, foglaljanak helyet, és árulják el, hogy miben lehetek a segítségükre. Lolával is találkozni akartak. Már elindult,  hamarosan itt lesz.  Amíg várjuk, megkínálhatom  magukat valamivel? 
- Köszönjük, nem kérünk semmit - ült le Eve egy borostyánszínű bőrfotelbe.  A  puhasága annyira meglepte,  hogy 
már-már csodálkozni kezdett, hogyhogy nem csúszik át rajta. 
- Ismerte Natalie Copperfieldet? 
- Futólag - ült le Sasha.  -  Rettenetes, ami vele és azzal a 
fiatalemberrel történt. Azt viszont nem értem, mi közünk van 
nekünk Lolával ehhez az egészhez. 
- Azt állították, hogy a gyilkosság  estéjén  együtt  vacsoráztak Randall Sloannal. 
- Ahogy  mondja.  Elsősorban üzleti ügyekről beszélgettünk, de Lolával  mindig nagyon élvezzük Ran  társaságát. 
Mint  ahogy azt elmondtam a nyomozónak, már hajnal kettő 
is elmúlt,  amikor  elváltunk.  Nem gondolhatja  komolyan, 
hogy Ran... - hallgatott el hirtelen Sasha, amikor nyílt az ajtó.  Lola  Warfield  robogott  be az  irodába. Az  arca kipirult, 
göndör,  barna  fürtjei  ide-oda lebegtek. Barna szeméből  jókedvű mentegetőzés áradt. 
- Bocsánat, bocsánat.  Feltartottak.  Dallas,  igaz?  Tavaly 
tavasszal mindent feltettem egy lapra, és felkértem egy táncra 
a férjét. Ha az enyém lenne,  minden nőt kékre-zöldre vernék 
egy furkósbottal, aki csak ráveti a pillantását. 
- Akkor megverhetné a város összes nőjét. 
- Pontosan ez a baj. Elnézést - villantotta ragyogó mosolyát Peabody felé. - Nem emlékszem a nevére. 
- Peabody nyomozó vagyok. 
- Örülök,  hogy megismerhetem.  Vagyis,  az igazat megvallva, azt  hiszem,  mégsem örülök. Rettenetes ez a gyilkosság, de be kell vallanom, némileg izgalmas is. 
- A bűnügyi híreknél Lolát el sem lehet vonszolni a képernyő elől - árulta el Sasha. 
- Most pedig belecsöppentünk egynek a kellős közepébe. 
Jobban mondva valahová a szélére. Biztosan rettenetesnek találják a viselkedésemet. Néhányszor találkoztam Natalie-vel. 
Mindig nagyon kedves volt velem. 
Beszéd  közben a hosszú bárpulthoz lépett, és töltött magának egy pohár jégbe hűtött ásványvizet. 
- Kérnek valamit? 
- Nem, köszönjük - várta meg Eve,  amíg Lola elhelyezkedett Sasha  foteljének a  karfáján. -  Mikor beszélték meg 
Randall Sloannal ezt az üzleti vacsorát? 
- Hmm - pillantott le Sashára Lola. - Pár nappal ezelőtt, 
igaz? Rendszerint minden negyedévben összejövünk egyszer. 
- így igaz - erősítette meg  Sasha. - A korábbi  találkozónkat el kellett halasztanunk, mert szilveszter után külföldre 
utaztunk. 
- Ki szervezte meg? 
- Hmm - vonta össze  Lola a szemöldökét. - Ha jól emlékszem, Randall. Általában ő szokott  hívni bennünket, és 
szervezi a találkozókat vagy a vacsorákat. 
- Mr. Sloan nem említette, hogy valami gond van Natalie 
Copperfielddel vagy Bick Bysonnal? 
- Nem - vette át a szót Sasha. - Még csak fel sem merült 
a nevük. Mi közvetlenül Rannal állunk kapcsolatban. Natalievel és a vőlegényével Jacob Sloannal  találkoztunk. Natalie és 
az unokája barátok  voltak. 
- Ms. Copperfield intézte a testvére pénzügyeit. 
- Ahogy mondja. Amikor Anna a barátaival belépett az 
üzleti életbe, én ajánlottam nekik ezt a könyvelőcéget, és 
személyesen kértem ki Ran tanácsát, hogy ki lenne a legmegfelelőbb ember a számukra, aki Natalie-t ajánlotta. Jól kijöttek Annával, legalábbis én így hallottam. 
- A testvére elégedett volt a munkájával? 
- Nekem  nem  panaszkodott,  márpedig ha elégedetlen, 
megtette volna. 
- Anna  egyszerűen képtelen csendben maradni - erősítette meg Lola. - A cégen  belül keresik a gyanúsítottat? Eddig 
úgy gondoltam, valami személyes ügy állhat a gyilkosság hátterében. Mondjuk egy féltékenységi dráma. Feltűnt a színen 
egy féltékeny ex, vagy egy nemkívánatos szerető. 
- Minden lehetőséget megvizsgálunk - mondta Eve, és 
felállt. - Kérem, hívjanak fel a kapitányságon, ha az eszükbe 
jut valami. 
- Ennyi  az egész? - húzta el csalódottan a száját Lola. 
Abban reménykedtem, hogy megizzasztanak bennünket  egy 
kicsit. 
- Talán  majd legközelebb. Köszönöm, hogy áldoztak ránk 
az idejükből - tette még hozzá Eve. 
Csak akkor szólalt meg, amikor már a kocsijukban ültek. 
- Mi a véleményed? 
- Őszinték, magabiztosak és nyugodtak. Azon a vacsorán 
valóban üzletről beszélgettek, és nem  úgy tűnik, mintha  készek lennének fedezni az egyik alkalmazottjukat. Még akkor 
sem,  ha baráti  viszonyban vannak. Zinka testvére valóban 
kapcsolatba  hozható az első áldozattal, de az ösztöneim  azt 
súgják, hogy egyikük sem vállalná egy kettős gyilkosság kockázatát, hogy kihúzzák a testvérkét a pácból. Még csak bele 
sem  keverednének.  Ráadásul irtózatosan gazdagok. Nincsenek rászorulva sötét ügyletekre, anélkül is van nekik elég. 
- Ez az ügy nem csupán a pénzről szól, hanem a kapzsiságról és a hatalomról is - javította ki Eve a társát. - Viszont 
bennem sem mozdult meg semmi a beszélgetés közben. Ha a 

testvérke számlájában tűnt fel valami Copperfieldnek, és erről 
tudtak, akkor átkozottul hidegvérűek. Tudjuk, hol tartózkodott Anna Kerlinko a gyilkosság éjjelén? 
Peabody elővette a jegyzettömbjét. 
- Figyelembe véve az időeltolódást, amikor Copperfleldet 
meggyilkolták,  éppen  az  aktuális  szeretőjével  reggelizett. 
Reggel kilenckor már az irodájában ült. Ezt többen is tanúsítják. Nem volt ideje átugrani New Yorkba, és végezni az áldozatokkal. 
- Akkor lépjünk tovább. 
Eve beindította a motort, és az emlékeire hagyatkozva tette meg a Bullock Alapítványt képviselő jogi iroda New Yorkszékházáig vezető hatsaroknyi távolságot, miközben gondolkodott. Néhány hónapja az  ő számlájukat is Copperfield kezelte. 
Az alapítvány irodáit egy elegáns, barna házban rendezték 
be. A külső irodában templomi csend honolt. Az utcára néző 
ablak színezett üvegén beáradó fény megvilágította az íróasztal  mögött  ülő vörös, göndör  hajú  nőt, aki éles tekintettel 
fürkészte a belépőket. Eve felmutatta a jelvényét, mire meglepetten pislogni kezdett. 
- Nem értem. 
- Jelvény - segített  készségesen Eve. - Nyomozók. Azonnal szóljon a főnökének, mondja meg neki, hogy beszélni szeretnénk vele. 
- A mindenit! Akarom mondani, elnézést, de Mr. Cavendish éppen tárgyal. Viszont örömmel segítek időpontot egyeztetni a titkárnőjével. 
- Nem, nem,  teljesen félreértett. Hadd ismételjem meg. 
Jelvény. Nyomozók - nézett körbe Eve, és megpillantotta a 
felfelé  vezető lakkozott falépcsőt. - Arra vannak az irodák? 
-Ó, de... De... De... 
Eve otthagyta a kétségbeesetten hebegő vörös hajú nőt, és 
Peabody társaságában megindult felfelé. 
Az emelet azonnal megváltoztatta Eve véleményét. Többé 
már nem  templomba,  hanem múzeumba  képzelte magát. 
A padlót régi, kopott, ennek ellenére fölöttébb drága szőnyegek borították. A falakon tájképek függtek. 
Bal kéz felől kinyílt egy ajtó, és egy idősebb, ellenben kétszer olyan  feszült nő lépett elő mögüle,  mint akivel odalent 
találkoztak. 
Szögletes  arcát  hollófekete,  göndörített  haj  keretezte. 
Formás alakján halszálkacsíkos kosztüm feszült. 
- Úgy  tudom, már mondták,  hogy Mr. Cavendish éppen 
tárgyal, és  pillanatnyilag nem lehet vele beszélni. Mit tehetek 
magukért? 
- Kihívhatja a tárgyalásról, és  akkor majd tudunk vele beszélni - felelt Eve. - Ezzel nagyon sokat segítene - de amikor 
látta, hogy az  ismeretlen nő úgy áll előtte, mint aki karót 
nyelt, hozzátette: - Hogy hívják? 
- Ms. Ellyn Bruberry vagyok,  Mr. Cavendish adminisztrációs asszisztense. Ráadásul jogász. 
-Jó magának. Az ügy, amelyben nyomozunk, megkívánja, hogy beszéljünk Mr. Cavendishsel. 
- Mint már kétszer is elhangzott, Mr. Caevendish pillanatnyilag nem ér rá. Ráadásul azt is tudnia kell, nem köteles 
beszélni magával, ha nem értesítette előre a jöveteléről. 
- Figyeljen  rám - fuvolázta Eve. - Boldogan küldünk értesítést Mr. Cavendishnek, sőt akár az iroda összes alkalmazottjának, amelyben mindenkit megkérünk, hogy fáradjon be 
a kapitányságra egy kis  beszélgetésre. Jobban mondva szabályos kihallgatásra. Mivel maga jogász, jól tudja, hogy ez akár 
órákig is eltarthat. Vagy akár jövő karácsonyig. Vagy hoppá, 
váltunk vele néhány szót itt és most, kényelmesen, a saját irodájában. Elképzelhető, hogy húsz  perc múlva már itt sem vagyunk - tartott rövid szünetet Eve. - Válasszon - és a beálló 
csendben még azt is hallotta, hogy veszi a levegőt az orrán keresztül. 
- Előbb árulják el, mi ez az egész. 
- Nem. Azt  sajnos nem tehetjük.  Kérdezze meg a főnökét, hogy mit szeretne. Beszélni velünk most, vagy a közeljövőben  befáradni a kapitányságra, és szabályos kihallgatással 
fecsérelni a drága idejét. Talán még a döntést meghozni is segíthet neki. Csak magán múlik. 
- De... - pillantott az órájára Peabody - közben gyorsan 
pereg a homok. 
- Várjanak itt. 
Eve megvárta, amíg elhalkult Bruberry tűsarkú cipőjének 
a kopogása. 
- Pereg a homok? 
- Más nem jutott az eszembe. Szerinted is szörnyen boszszantó ez a nőszemély? Ráadásul pontosan tudja, hogy miért 
jöttünk. 
- Naná, hogy tudja. Érdekes - fordult Eve az egyik tájkép 
felé,  és nézegetni kezdte. - Miért van az, hogy  a városban lakó és dolgozó emberek vidéki tájat ábrázoló képekkel díszítik 
a falat? Nem  lenne egyszerűbb odaköltözni, ahová vágynak? 
- Az emberek nagy része megnyugtatónak talál egy falusi 
tájat. 
- Persze,  egészen  addig, amíg nem gondolkodik el azon, 
hogy vajon mi leselkedik rá a legközelebbi fa mögül, vagy mi 
csúszkál a fűben. 
Peabody nyugtalanul mocorgott. 
- Sokaknak a leselkedő veszedelem helyett  inkább játszadozó őzek és édes nyulacskák jutnak az eszükbe. 
- Azok az emberek bolondok,  de  inkább keressünk magunknak valami értelmes  időtöltést.  Nézz utána  ennek a 
Bruberrynek. Ja, és Cavendishnek is. 
- Őzek és nyuszik - mormolta Peabody, miközben engedelmesen elővette a zsebszámítógépét. 
Pár pillanattal később Bruberry lépett ki az egyik  ajtón, 
megállt előttük,  és hűvösen a tudtukra adta: 
- Mr. Cavendish várja magukat. Tíz percet kapnak. 
Tizedik fejezet 
Templomból múzeumba, gondolta Eve, majd amikor belépett 
az ajtón, az az érzése támadt, hogy egy férfiklubba érkezett. 
 altér Cavendish egy kényelmes, borostyánszínű bőrfotelekkel és  heverőkkel  berendezett irodát birtokolt. A  padlót 
vastag,  gazdagon  mintázott  keleti  szőnyegek  borították. 
A súlyos kristálypalackokban is borostyánsárga folyadék lebegett.  Rájuk nézve Eve-nek olyan érzése támadt, hogy ha az 
ember két kézre fog egyet, és odacsap vele egy koponyára, az 
áldozat biztosan nem ússza meg élve. 
Oldalt állt a kommunikációs  központ és a számítógép. Az 
antik íróasztal mögött ült remekbe szabott öltönyében a gazdag - és Eve megítélése szerint meglehetősen ideges - Cavendish. 
Az ötvenes éveinek az elején  járt. Pirospozsgás arca fölött 
szalmaszín hajkorona ült. Kék szemével végigmérte Eve-et, 
majd tekintete valahová a háta mögé révedt. Világosbarna öltönyén  vékony  aranycsíkok jelezték,  hogy szeret stílusosan 
élni. 
Felállt, és komoly kifejezés ült ki nem túl vonzó arcára. 
- Szeretnék látni valami igazolványt - szólalt meg. Hangja ripacskodó Shakespeare-színészre emlékeztette Eve-et. 
Mindketten elővették a jelvényüket. 
- Dallas hadnagy vagyok -  mutatkozott be  Eve. -  Ő a 
társam, Peabody nyomozó. Úgy hallottuk, félbeszakítottuk 
egy  tárgyalását. Furcsa,  mert nem láttunk senkit  sem elmenni. 
Cavendish egy pillanatra megzavarodott, és ideges tekintete Bruberry felé rebbent. A titkárnője megszólalt. 
- Mr.  Cavendish linken keresztül tárgyalt. 
- Igen, linken keresztül. Londonnal. 
- Kényelmes  -  nézett Cavendish  szemébe Eve, hogy a 
másik is tudja:  rájött a hazugságra. - Ha már szakított ránk 
néhány percet, szeretnénk feltenni pár kérdést. 
- Már mondták, hogy kérdezősködni jöttek - legyintett 
Cavendish, és le akart ülni. Eve előrenyúlt, és megrázta a férfi 
kezét. Erezni akarta a bőrét a tenyerében. 
Cavendish  tétovázott, és mielőtt elfogadta  a kézfogást, 
Eve látta, hogy  ismét a titkárnője felé pillant. 
Puha, gondolta Eve. Puha és kissé nyirkos. 
- Miféle ügyben nyomoznak? 
- Egy  gyilkossági ügyben.  Natalie Copperfield és Bick 
Byson meggyilkolásának az  ügyében. Ismerősen hangzanak 
ezek a nevek? 
- Nem. 
- Értem, ezek szerint nem  nézi a híreket. Még újságot 
sem  olvas - pillantott Eve a hatalmas, sötét  fakeretbe  fogott 
fali  képernyő  felé.  - Három  napja  gyilkolták meg  őket. 
Mindketten a Sloan, Myers és Krausnál dolgoztak. Érdekes, 
hogy Natalie Copperfield a maga számláját kezelte, ennek ellenére egyáltalán nem ismeri a nevét. 
- Nem jegyezhetek meg mindenkit, akit látok vagy akiről 
olvasok. Nagyon sok a dolgom. Ami a könyvelést illeti, Ellyn, 
a titkárnőm intézi a vele  kapcsolatos ügyeket. 
- Tudom, hogy ki  volt Ms. Copperfield -  jelentette ki 
Bruberry. - Ellenben nem értem, mi közünk van  a halálához. 
- Egyelőre  még én  kérdezek - hűtötte le  Eve. - Mr. 
Cavendish. Hol volt három napja éjfél és hajnali négy óra között? 
- Otthon, az ágyamban. A feleségemmel. 
Eve felvonta a szemöldökét. 
- Nem emlékszik annak a két embernek a nevére, akikkel 
tele a média, viszont gondolkodás nélkül rávágja a választ arra 
a kérdésre, hogy hol volt három éjszakával ezelőtt? 
- Otthon -  ismételte meg Cavendish. - Az ágyamban. 
- Találkozott akár csak egyszer is Ms. Copperfielddel vagy 
Mr. Bysonnal? 
- Nem. 
- Furcsa.  Nem találod  furcsának, Peabody,  hogy  Mr. 
Cavendish sohasem találkozott azzal,  aki könyvelt neki  és a 
számláját vezette? 
- Őszintén be kell vallanom, én is  roppant furcsállom. Én 
például tegező viszonyban vagyok a kapitányság bérszámfejtőjével. 
- Egyszer talán összefutottunk... 
- Mindig én találkoztam Ms.  Copperfielddel,  rajtam keresztül folyt az ügyintézés - vágott közbe Bruberry.  - Mármint, ha ez szükségessé vált. Elsősorban Londonból, az otthoni irodámból. 
- És most mit keres itt? - érdeklődött Eve,  és Cavendish 
felé fordult. 
- Képviselem az iroda New York-i érdekeltségeit. 
- Ez mit jelent? 
- Pontosan azt, amit mondtam. 
- így már sokkal világosabb. Valamint úgyszintén képviseli Lordes C. McDermott  érdekeit,  aki Bick Byson  ügyfele 
volt. 
- Ms. McDermott a családhoz  tartozik. Természetes, hogy 
az irodánk foglalkozik az ügyeivel. Arról viszont fogalmam 
sincs, mit beszélt a pénzügyi tanácsadójával. 
- Komolyan?  Nahát, nekem nagyon úgy tűnik, hogy itt 
nem tudja a jobb kéz, mit csinál a bal. És még egyszer nahát: 
szerintem nem mondtam, hogy Byson volt a pénzügyi tanácsadója, csak azt, hogy az ügyfelei közé tartozott. 
Cavendish a nyakkendője csomóját babrálta. Ideges, gondolta Eve. 
- Csak feltevés volt  a részemről, és úgy látom, beletaláltam. 
- Ha már ilyen  szépen belelendültünk a beszélgetésbe, 
maga hol volt a gyilkosságok éjjelén, Ms. Bruberry? 
- Otthon. Már éjfél előtt lefeküdtem. 
- Egyedül? 
- Igen, egyedül élek. Attól tartok, hogy letelt az idő, amit 
Mr. Cavendish magukra tudott szánni. 
Eve nyugodtan felállt. 
- Köszönöm a segítségüket. Még valami - folytatta. - Az 
irodájuk képviseli még... - vette elő a jegyzettömbjét, mintha 
csak utána kellene néznie a névnek - a Bullock Alapítványt. 
Észrevette, hogy a Bullock név hallatán Cavendish arca 
megrezdült, a szeme megrebbent, és a nyakkendője csomójával játszadozó ujjai megremegtek. 
- Ahogy mondja. 
- Ms.  Madeline Bullock  és Mr. Winfield Chase nemrég a 
városban jártak. Felteszem, találkozott velük. 
- Izé... 
- Ms.  Bullock és Mr. Chase együtt ebédeltek Mr. Cavendishsel. Hétfőn délután fél  egykor - tette még hozzá Bruberry. 
- Vagyis itt találkoztak, és meg is ebédeltek. Az irodában. 
- Ahogy mondja  - válaszolt  gyorsan Bruberry,  mielőtt 
Cavendish szóra nyithatta  a száját. - Óhajtják, hogy visszakeressem, mi volt  az étlapon? 
- Majd szólok, ha szükség lesz rá. Biztosan nagyon finom 
lehetett. Köszönöm, hogy  szakítottak ránk időt - fordult meg 
Eve, de az ajtó elé érve tétovázva  megtorpant. - Tudja, meglehetősen  különösnek tartom, hogy ha már egyszer ilyen buzgón  képviseli az irodája érdekeit New Yorkban, nem vette a 
fáradságot arra, hogy személyesen találkozzon  azzal,  aki  a 
számláikat vezette. 
- Kikísérem  - közölte   Bruberry,  amikor  látta,  hogy 
Cavendish nem szól egyetlen szót sem. 
- Nem szükséges, egyedül is kitalálunk. 
- Itt valaki nagyon titkol valamit - jegyezte meg Peabody, 
amikor kiértek az utcára. 
- De még mennyire. Csak úgy sütött a fickóról a bűntudat és  a félelem,  de lehet, hogy csak a feleségét csalja, vagy 
szégyelli, hogy nem ő viseli a nadrágot. 
- Vagy egyszerre mind a kettő, ha a titkárnője a szeretője, 
aki szemmel láthatólag magához ragadta az alfa hím szerepét. 
-Jól látod a dolgot. Ahhoz is  elég ostoba volt, hogy azt 
hazudja, nem ismerte Copperfieldet. 
- Túlságosan fenn hordja az orrát. Tudod, hogy viselkedik 
az efféle ember - folytatta Peabody, amikor Eve kérdőn  felvonta a szemöldökét. - Túl fontos vagyok ahhoz, hogy ismerjem az apró fogaskerekeket a gépezetben.  Ráadásul azt hitte, 
hogy így kellő távolságot tud tartani ettől  a kellemetlen ügytől. 
- Egy kettős gyilkosság valóban elég  kellemetlen ügy 
ült be Eve a kocsiba, és  ujjával dobolni kezdett a kormánykeréken.  - Nem készültek fel a látogatásunkra. Meg sem fordult  a fejükben, hogy a  rendőrség kihallgatja őket, így ösztönösen válaszoltak a kérdésekre, és  mindent letagadtak. Nézzük meg alaposan ezt a Lordes McDermottot, hátha találunk 
valami fogást rajta. 
Peabody elővette a zsebszámítógépét. 
- A Riverside Drive-on lakik. 
- A linkszáma. 
- Az is itt van az adatok között. 
- Hívd fel. Bizonyosodjunk meg róla, hogy otthon van-e, 
és ha nem, próbáljuk kideríteni a tartózkodási helyét. 
Lordes McDermott nem csak hogy otthon volt, de nagyon 
úgy festett, egyáltalán nem bánja,  hogy a napot kettészakítja 
a rendőrség látogatása. 
Kötényes és fityulás  szobalány kísérte át Eve-éket a  két 
emelet magas előcsarnokon a tágas,  kortárs  stílusban  berendezett nappaliba. A teret eleven színek, szikrázó fém és csillogó üveg uralta. 
Lordes kényelmes otthoni öltözékben fogadta az érkezőket. Fekete papucsot és vastag arany ékszereket viselt. Rövidre nyírt, tüskékbe fésült haját padlizsánszínűre festette. Zafírkék szemével Eve-éket fürkészte. 
Az alacsony üvegasztalon egy karcsú, fehér kanna, három 
túlméretezett, ugyancsak fehér csupor, és egy háromszög alakú, fánkkal teli tányér állt. 
- Nehogy rákezdjenek, mekkora közhely a nyomozókat 
kávéval és fánkkal kínálni! 
- Ennek a közhelynek komoly valóságalapja van. Dallas 
hadnagy vagyok, ő itt mellettem a társam, Peabody nyomozó. 
- Foglaljanak helyet. Biztosan Bick és  Natalie miatt jöttek. Rosszul leszek, ha rá gondolok. Milyen kedves fiú volt. 
- Mikor találkoztak utoljára? 
- December tizenötödikén. 
- Jó a memóriája - jegyezte meg Eve. 
- Valójában épp  ellenkezőleg. Amikor  meghallottam, mi 
történt, megnéztem  a határidőnaplómat.  Az ünnepek előtt 
szerveztünk egy céges bulit. Bick éppen ebben a szobában ült. 
Csinos fiú volt. 
- Ismerte Ms. Copperfieldet? 
- Párszor találkoztunk. Bick magával hozta néhány munkaebédre, kifejezetten  az én kérésemre. Szeretem  alaposan 
megismerni azokat az embereket,  akikre az üzleti ügyeimet 
bízom. Őt is kedveltem. Szép pár voltak. Már alig várták az 
esküvőt. Hogy kéri a kávét? 
- Tej és cukor nélkül. Köszönöm. 
- Én  éppen ellenkezőleg. Tejjel és cukorral - szólalt meg 
Peabody. 
- Bick minden ügyfelét felkeresik? - érdeklődött Lordes. 
Miközben kitöltötte  a kávét, ujján megcsillant az arany karikagyűrű. - Őszintén bevallom, meglepett, hogy felhívtak és 
találkozni akartak velem. 
- Rengeteg emberrel elbeszélgetünk. Valójában épp most 
jöttünk el Walter Cavendishtől. Ugye, rokonok? 
- Másod-unokatestvérek vagyunk - húzta  el  az  orrát 
Lordes egy  pillanatra.  Beszédes, gondolta  Eve.  Lordes nem 
igazán szereti Waltert. - Az unokatestvérem, vagyis Walter 
apja, az egyik társtulajdonosa a londoni cégnek. Azt hiszem, 
ezt a rokonsági fokot nevezik úgy, hogy másod-unokatestvér 
- mélyedt  magába. - Mindegy.  Bátran vegyenek a fánkból. 
Én is megkóstolom - emelt ki a tálból egy színes cukormázzal 
leöntött darabot. 
- Azért kereste fel a könyvelőcéget, ahol Bick dolgozott, 
mert a nagybátyja is rájuk bízta az ügyeit? 
- Ühüm - bólintott Lordes teli szájjal. - Istenem, ez olyan 
finom, hogy az már bűntett. Már évek óta ők  kezelték  a 
pénzügyeimet. Nagy összeget örököltem, amikor az az idióta 
Miles meghalt.  Egy  darabig nem csináltam  vele semmit. 
Utazgattam egy kicsit Európában. Amikor visszajöttem, kértem, hogy  mutassanak nekem egy fiatal, jó képességű pénzügyi szakembert. Akkor ismertem meg Bicket. 
- Ha nem veszi tolakodásnak a kérdést, hogy halt meg  a 
férje?  - próbált udvariaskodni tejszínhabbal teli szájjal  Peabody. 
- Épített egy saját repülőgépet. Szeretett repülni. Lezuhant, összetörte magát, a gép pedig kigyulladt. Szerettem azt 
az ostobát.  Csaknem  belepusztultam az  elvesztésébe. Most tavasszal lesz öt éve, és  még mindig dühös vagyok rá. 
- Elárulná, hol volt három napja éjfél és hajnali négy óra 
között? 
- Már vártam ezt a kérdést. Sejtettem, hogy felteszik. Ennek is utánanéztem,  miután hívtak, és  mondták, hogy felkeresnek. Együtt vacsoráztam néhány barátnőmmel.  Igaz, hogy 
megint  elkezdtem randevúzgatni,  de nem  igazán  érdekel  a 
dolog. A barátnőim éjfél után mentek el, utána egyből ágyba 
bújtam, de elalvás előtt egy darabig néztem a képernyőt. Valami régi film ment, amikor végre elszenderedtem. 
- Figyelembe véve a rokonait  - folytatta Eve -, előfordult, 
hogy találkozott vagy együtt szórakozott Ms. Copperfielddel, 
Mr. Bysonnal  és az unokatestvérével...  jobban mondva másod-unokatestvérével? 
- Walterrel? - nevetett fel gúnyosan Lordes. - Nem. Sohasem. Igazság szerint igyekszem vele minél kevesebbet találkozni. Komplett hülyének tartom. 
- Nem jönnek ki egymással? 
- A magam részéről igazán nem vagyok nehéz eset. Mindenkivel kijövök. Egyszerűen csak igyekszem minél ritkábban 
találkozni vele, ennyi az egész. 
- Nem ő képviseli itt New Yorkban az érdekeit? 
- Nem igazán. Inkább  az unokatestvérem  Londonból. 
Walter többnyire csak  az apró munkát végzi. Igazság szerint 
nem olyan ragyogó tehetség, mint azt egyesek hiszik. Követi 
az utasításokat, elvégzi a papírmunkát, és remekül fest szmokingban. A bonyolultabb ügyek mind megfordulnak a londoni irodámban, legalábbis én így tudom - billentette oldalt a 
fejét. - Ugye  nem gondolják komolyan,  hogy  Walternek 
bármi  köze van a gyilkosságokhoz? Egész életemben  ismertem, és nem csak hogy  nincs elég esze hozzá, de a bátorsága is 
hiányzik. 
Eve éppen becsusszant  a volán mögé, amikor jelezni kezdett a 
linkje. 
- Dallas. 
- Hadnagy - tűnt fel a képernyőn Summerset arca. Rideg 
hangja remekül illett az arckifejezéséhez. - Elfelejtett tájékoztatni arról, hogy csomagot vár. 
- Azt  is elfelejtettem közölni, hogy napról napra rondább, 
de csak azért, mert sok a dolgom. 
- Kiszállították a Gólya Hoztából a ringatószéket. Mi az 
óhaja, mihez kezdjek vele? 
Eve kivárt egy szívverésnyit.  ... 
- Tegye el az emeleti társalgóban,  ahol a babaváró parti 
lesz. 
- Rendben, de a jövőben szeretném, ha előre szólna a csomagokról. 
- A jövőben, ha felhív, szeretném,  ha csuklyát húzna a 
ronda fejére - bontotta Eve elégedetten a vonalat. 
- Roppant szórakoztató titeket hallgatni - jegyezte meg 
peabody. - Ha lejár a szolgálat, hazamegyek, összepakolok és 
indulok hozzád. Nem bírok várni. Minél előbb látni akarom a 
ringatószéket, és elkezdeni a készülődést. 
-Hurrá. 
- Tudod, hogy Mavisnek tetszeni fog. 
-Aha.  Tudom. 
- Olyan lesz, mint a termékenység királynője, vagy valami hasonló. Nagyon feldobja majd. 
- Mavis királynő - csusszant át Eve álmélkodva egy sárgán. - Akkor kelleni fog neki egy... - írt le kört ujjával a feje 
körül. 
- Egy korona! Hát persze. 
- Nem, nem koronára gondoltam. Az  túlságosan komoly 
és hivatalos. Az a másik. A hogyishívják. Diadém. 
- Tökéletes!  Ez  fantasztikus ötlet - ragadta meg Eve karját Peabody. - Látod, megy ez neked. 
- Nagyon úgy tűnik. 
Eve magával vitte a kapitányságra a kihallgatások során szerzett benyomásait, majd miután átgondolta a vallomásokat, és 
figyelembe vette a  megérzéseit, megírta,  és utána  alaposan 
átnézte a jelentését. A táblára a fényképek, a nevek és a kapcsolatokat jelképező nyilak mellé kulcsszavakat tűzött. 
- Nagyobbra lesz szükséged - lépett melléje Roarke. Kabátja lazán  csüngött a karján. 
- Mindenki ezt mondja. 
- Isten  tudja, szerintem egy nagyobb iroda sem ártana. 
- Nekem ez is megfelel. Te viszont mit  keresel itt? 
- Keresek valakit, aki hazavinne. Akadt egy  kis dolgom 
odafent - folytatta, amikor válasz helyett Eve összevonta a 
szemöldökét, és  amikor a ráncok a homlokán egyre jobban 
elmélyültek, közelebb lépett a feleségéhez, és megcirógatta a 
gödröcskét az állán. - Elintéztem. Méghozzá úgy, hogy a lehetőségekhez mérten mindenki elégedett. 
- Micsoda pech. 
- Az élet nem fenékig méznyalás. Szerintem ezt már te is 
észrevetted - terítette a kabátját Eve  székének a támlájára 
Roarke, mielőtt körbejárta a táblát.  - Igen, értem már. Egymásba ágyazott kapcsolatok. Milyen érdekes a világ, igaz? 
- Mit mondott Whitney? 
- Hivatalosan, vagy magánemberként? - kérdezett vissza 
Roarke, miközben tovább tanulmányozta a táblát. 
- Azt, hogy hivatalosan mit mondott, magamtól is kitalálom. 
- Magánemberként hülyeségnek tartja ezt az egész mizériát.  Szó szerint így mondta - pillantott a felesége felé  Roarke, 
és megcsóválta a fejét. - Látom, ennyi neked már elég. Nincs 
szükséged rá,  hogy a szemedbe nézzen, és közölje, hogy tisztel, és megbízik benned. Nincs szükséged rá, hogy a bocsánatodat kérje. 
- Nincs. 
Roarke az ajtóhoz lépett, és becsukta. 
- Lehet, hogy valóban hülyeség, de ilyen hülyeségek tartanak még mindig ebben az apró irodában ahelyett, hogy  beülnél egy kapitányi íróasztal mögé. 
-Jobb szeretnék itt maradni. Ne tereld el a szót. Itt azzal 
foglalkozok, amit szeretek csinálni, és amiben jó vagyok. 
- Ne akard elhitetni velem, hogy nem vágysz a kapitányi 
csillagokra, Eve. 
- Talán  valóban  vágyom rá -  túrt  bele  a  hajába Eve, 
mintha ettől várná, hogy gyorsabban száguldjanak a gondolatai. - Ha elfogadnák a feltételeimet, nem utasítanám vissza az 
előléptetést. Figyelj, te ismered ezt az ír akármit. Sors, végzet, 
akármi. 
Roarke szája megrándult. 
- Nem is olyan régen te űzted el az ördögöt. 
- Csak lezártam egy ügyet - igazította ki Eve. - Azt akartam  mondani, hogy a dolgok időnként pontosan úgy alakulnak,  ahogy az ember szeretné. Én itt szeretnék maradni, hogy 
végezzem a feladatomat. Ebben hiszek. 
- Rendben - simított végig a felesége karján Roarke. Eve 
irodája olyan aprócska volt, hogy szinte lépnie sem kellett, ha 
el akarta érni. - A kapitány azt  is mondta, reméli, hogy mihamarabb lezárod ezt az ügyet. 
- Oké. 
- Meddig akarsz még maradni? Keressek valakit, aki hazavisz? 
- Tíz perc. Hé - kiáltott fel, amikor Roarke az ajtó felé 
indult. - Talán meghívnál egy vacsorára. 
Roarke elmosolyodott. 
- Talán meg is hívlak. 
- Előtte viszont meg kell állnunk. Veszek egy diadémot. 
- Hogy passzoljon a jogarodhoz? 
- Nem magamnak. Jesszusom. Mavisnek. Tudod, holnapra. Ez a téma, vagy mi. Egy ilyesmi jogar... - mozgatta fel-le 
ökölbe szorított  kezét.  Roarke vigyorogva felvonta a szemöldökét. - Istenem, micsoda  gondolat - nevette el magát Eve, 
és leengedte a karját. - Csak egy  egyszerű pálcára céloztam. 
- Én is úgy értettem. 
- Azt is venni kellene. Kinézhetnél egy jelmezboltot, ahová beugrunk vacsora előtt. 
Egy csillogó üveggyöngyökkel ékesített tiarát,  és  hozzá 
egy műanyag rudat félelmetesen egyszerű megvásárolni. Különösen úgy, gondolta Roarke, hogy ha a társaságában vásároló nő felkapja az első keze  ügyébe  eső darabot, és máris menekülni kezd a kijárat felé. 
Mivel ismerte a feleségét, egy apró, hangulatos, olasz éttermet választott. 
- Már megint nem ebédeltél - jegyezte meg, amikor látta, hogy Eve valósággal ráveti magát a spagettire és  a húsgombócra. 
Eve feltekert egy adag tésztát a villájára. 
- Igaz, de azért bekaptam pár fánkot. Azt hiszem, arról 
sem szóltam, hogy Peabody és McNab nálunk töltik az éjszakát. 
- Mit értesz azon, hogy nem szóltál? 
- Summersetnek. Dühös volt rám, mert nem említettem 
neki, hogy csomagot várok. Mellesleg  Peabody mindent fel 
akar díszíteni a partira. Egyszerűen nem értem. Buli lesz, 
ajándékok meg kaja. Mi kell még? 
- Majd kitaláljuk. Jó ötlet volt. Holnap majd nyakon csípem McNabot, és elmegyünk. Megmutatjuk, milyen egy igazi férfi. 
- Elmentek? Otthagytok?  -  rémült  meg  Eve.  - Nem 
akarsz ott maradni a partin? 
Roarke bekapott egy falat tésztát. 
- Nincs semmi, amivel ott tarthatnál. Még akkor  sem 
maradnék, ha különféle perverz szexuális szívességeket ígérnél 
nekem.  Legalább százyardnyi távolságot akarok tudni magam 
és a babaváró parti között. 
- Na ne! - szúrt fel  a villájára Eve egy húsgombócot. 
Még akkor sem maradsz, ha folyékony csokoládékrémbe öltözöm? 
- Még akkor sem. 
- Akkor legyen tejszínhab. Még táncolok is hozzá. 
- Micsoda ajánlat. Látszik, hogy kétségbeestél, de akkor 
sem lehet róla szó. Már mindent megszerveztem. Leonardo is 
jön. Hármasban szökünk meg. 
- De mi lesz, ha valami nem úgy alakul, mint ahogy kellene? - ragadta meg Eve a férje karját. - Mondjuk a partiszervező cég romlott vacsorát hoz. Időnként előfordul ilyesmi. 
Vagy az egyik terhes nő eltéved a házban. 
Válasz helyett Roarke a szabad kezével felemelte a poharát. 
- Oké,  oké - forgatta a szemét  Eve. - Majd megoldom. 
Viszont, ha engem kérdezel, itt valami bűzlik.  Elmentek  sörözni, miközben én ott maradok egy rakás terhes nő között. 
Mindezt csak  azért,  mert nektek farkatok van, nekem meg 
nincs. 
- Sörözés közben majd erre fogok gondolni. 
Eve evett néhány falatot, majd lassan elmosolyodott. 
- Azért a szülőszobában neked is ott kell lenned. Azt nem 
úszód meg. 
- Fogd be a szád, Eve. 
- Akkor már nem ment meg a farkad, haver. 
Roarke kivett a kosárból egy kiflit, kettétörte, és Eve felé 
nyújtotta a felét. 
- Fogtok játszani holnap? És mi lesz az első díj? 
A tökéletes riposzt hallatán Eve összerezzent. 
- Oké, befogom a számat. Nem akarsz inkább a gyilkosságról beszélgetni? 
- Dehogynem. 
Miközben befejezték  a vacsorát, és  a pincér  kihozta  a 
kapucsínót, Eve tájékoztatta a férjét a fejleményekről. 
- Vagyis  az a benyomásod, hogy Cavendish és a titkárnője 
hazudnak. 
- Valósággal vibrált az egész iroda. Ott valami nagyon 
nincs rendben, ráadásul a  titkárnője dróton rángatja az öreget. 
- Őt ugyan nem ismerem, de ma találkoztam néhány 
emberrel, akik szintén szerepet kaptak ebben a játékban. 
- Elmondom  a  lényeget.  Negyvenhat éves,  és szeret 
squasht játszani. Kétszer nősült, az első feleségétől nyolc éve 
vált el.  Egy lánya született, most  tizenkét éves, és  Párizsban 
lakik. Az anyja neveli. Amint kimondták a válását, máris elvette  a kettes számú asszonykát,  aki huszonnyolc  éves. Régebben modellként dolgozott. Szerintem megcsalja a titkárnőjével - vonta  össze Eve  a szemöldökét, miközben belekortyolt a habos italba. - Szerintem az a nő, amikor csak teheti, 
bőrruhát, meg  csizmát húz, és pórázon vezeti Cavendisht, 
akár egy kutyát. 
- Komolyan? - dőlt hátra csodálkozva Roarke. - Ezt meg 
honnan tudod? 
- Onnan, hogy kettejük közül a nő viselkedett férfiasabban. Cavendish csak papírokat tologat, megjelenik a társasági 
rendezvényeken,  összességében  mindig azt  csinálja,  amit 
mondanak neki. 
- Mi van akkor, ha valaki azt mondta neki, hogy ölje meg 
Copperfieldet és Bysont? 
- Elképzelhető, hogy így történt.  Tiszta munka,  nem 
igaz? - gondolkodott el egy pillanatra Eve. - Ennek ellenére 
nem hiszem, hogy így történt. Túlságosan elszánt és hidegvérű volt a gyilkos. Cavendish már  attól megizzadt, hogy elbeszélgettem vele. Ennek ellenére tud  valamit,  többek között 
azt,  hogy ki tette. 
- Tehát még jobban meg kell  izzasztanod. 
- Megtehetném, hogy nyomást gyakorolok rá, de nem hiszem,  hogy  eleget mond  egy vádemeléshez,  vagy  bevallja, 
hogy ki  a gyilkos. Ennél többre van szükség. Több bizonyítékot  kell találnom. Fogadni merek, hogy az alibije valódi, és a 
gyilkosság éjjelén  pontosan ott volt, ahol állította. Otthon, az 
ágyában. Még a takarót is a fejére húzta,  mert tökéletesen 
tisztában volt vele, hogy éppen abban a pillanatban mi történik. 
- Ha az irodája gyilkosságba keveredett, mert pénzmosásra, vagy nagyobb összegek eltüntetésére használta valaki, akkor annak a nyomára fogok bukkanni. 
így  igaz, gondolta Eve. Nemcsak azért, mert remekül értesz a számítógépekhez és a pénzügyekhez, hanem mert most 
a büszkeséged is hajt. 
-  Számítok rá - mondta. - Talán hozzá is kezdhetnénk. 
Amikor Eve meghallotta a parti leendő színhelyéről kiszűrődő 
zenét és beszélgetést,  azonnal tudta, Peabody és McNab már 
megérkeztek.  Úgy vélte, együtt tud élni azzal, ha gyávának 
tartják, ezért nem köszönt nekik, hanem egyenesen az irodájába menekült. 
Itt is aktualizálta a táblát, majd leült, hogy közelebbről is 
szemügyre vegye magának Ellen Bruberryt. 
Negyvenéves, olvasta le a fali képernyőről. A West Sidecímet kissé túlságosan drágának találta. Nem kereshet rosszul 
annak ellenére, hogy csak titkárnő. 
Amerikában  született,  habár nem sokkal húszéves kora 
után  Pittsburghból  Londonba költözött,  és titkárnői állást 
kapott a Stuben, Robbins és Cavendish Irodánál - Mull csak 
később került a képbe. Hat éve költözött vissza New Yorkba, 
mint Cavendish titkárnője. 
Közvetlenül a férfi második házassága után, gondolta. 
A rendőrségi nyilvántartásban nem szerepelt. 
Eve beleásta magát a pénzügyeibe. Meglepően magas fizetést kapott, de az alkalmazottak túlfizetése még nem ütközik 
a törvénybe.  A születésnapján és karácsonykor még ezen felül 
is  jóváírtak  neki  egy bizonyos összeget, ezt is  lehetett jutalomnak tekinteni. 
Viszont  roppant  érdekes, hogy  a lakossági számláját  a 
Sloan, Myers és Kraus kezelte. 
Eve gyorsan ellenőrizte, és megbizonyosodott róla, hogy 
nem Byson  ügyfelei  közé  tartozott, ellenben  megjegyezte, 
hogy utána kell néznie, ki foglalkozott vele a  cégen belül. 
Közvetlen kapcsolatban állt  velük, gondolta. Vajon melyik a legrövidebb útvonal, amely Copperfieldtől és  Bysontól 
Cavendishhez és Bruberryhez vezet? 
A Bullock  Alapítvány.  Olyasvalakit kell  keresnie,  akit 
egyszerre képviselt a  jogi iroda és a  könyvelőcég. Cavendish 
pedig igencsak izgalomba jött, amikor megkérdezte tőle, kikkel találkozott New Yorkban. 
Róbert Krausszal,  a legfiatalabb üzlettárssal, aki Bullockkal és Chase-zel múlatta az időt  - és aki az  alibijüket is igazolta. 
- Hé, Dallas. 
s 
, Eve felmordult, és lekérte Kraus adatait. 
- Nem dolgozhatsz még most is. Ugyan már, gyere - állt 
meg csípőre tett kézzel Peabody az íróasztal mellett. - Meg 
kell nézned, milyen szépen haladunk a díszítéssel. 
- Csináld csak egyedül. 
- Már tíz óra is elmúlt, Dallas. 
-Jesszusom, anyu,  megfeledkeztem a lefekvésről? Sarokba fogsz állítani? 
- Figyelj, te méregzsák - bökött Eve felé Peabody a mutatóujjával. - Tarts egy kis szünetet, és nézd meg, amit csináltunk. Legalább Mavis kedvéért. 
- Oké, oké. Jézusom - de  ha  mennem kell, akkor sem 
egyedül,  gondolta Eve, és átment  Roarke  irodájába. - Megyek, és  megnézem,  hogyan díszítették fel  Peabodyék a szobát. 
- Jó szórakozást. 
- Csak lassan a testtel. Te is  velem jössz. 
- De nem akarok - ennek ellenére Roarke elkövette azt a 
hibát,  hogy  felpillantott, és látta, hogy  a  felesége arcán 
ugyanolyan haragos kifejezés ül, mint Peabodyén. - Rendben. 
Viszont ha egyszer véget ér ez az őrület, kettesben elutazunk 
valahová, és meztelenül fogunk cigánykerekezni a tengerparton. Úgyis régóta halogatjuk. 
- Mint a villám, haver. 
Tizenegyedik fejezet 
Eve álmában ezúttal nem számok, hanem szivárvány és különös, szárnyas csecsemők ropták a táncot. Akkor nyitotta fel 
nagy nehezen a szemét, amikor a kicsinyek egymás mellé repültek, és dongani kezdtek, akár a darazsak. 
Villámgyorsan felült az ágyban. 
-Hűha! 
- Megint rémálmot láttál? - pattant fel Roarke a heverőről. 
- Repülő kisbabákról álmodtam. Gonosz,  repülő  kisbabákról. 
Roarke leült az ágy szélére. 
- Kedvesem, igazán ideje lenne, hogy elutazzunk pihenni 
néhány napra. 
- Meg léggömbökről - folytatta Eve sötéten. - Léggömbökről, amelyeket a csecsemők kiszurkáltak a szárnyukkal, és 
amikor kipukkantak, még több szárnyas baba özönlött elő belőlük. 
Roarke végigsimított a felesége combján. 
- A  változatosság kedvéért egyszer mondjuk a szeretkezésről is megpróbálhatnál álmodni. 
- Szerintem valaki igencsak sokat szeretkezett, ha ennyi 
szárnyas  baba  született, nem  gondolod?  -  ragadta meg 
Roarke pulóverét  Eve.  A szeméből  csak úgy sütött a kétségbeesés. - Ne hagyj egyedül ezekkel a nőkkel! 
- Ne haragudj, de hadd utaljak vissza a tegnapi, farokkal 
kapcsolatos beszélgetésünkre, akármilyen trágárul is hangzik. 
Az a helyzet, hogy semmiképpen sem maradok itthon. 
- Szemétláda - közölte némi irigységgel a hangjában Eve, 
majd eleresztette Roarke-ot, és visszahanyatlott a párnára. 
- Ugyan már - simogatta meg Roarke. 
- Talán elered a hó. Hófúvás lesz, méghozzá akkora, hogy 
térdre kényszeríti New Yorkot, és az emberek ki sem tudnak 
majd lépni a házukból. 
- A meteorológusok  szerint  egyetlen  felhő sem lesz az 
égen. 
- Hallottam. Hallottam - ült fel ismét Eve,  és a férjére 
szegezte a mutatóujját. - Hallottam a hangsúlyt. Azt hiszed, 
hogy ez nagyon vicces. 
- Nem. Nem hiszem, hanem tudom. Hidd el,  végül még 
azon veszed észre magad, hogy remekül szórakozol. Először is 
azért, mert Mavis  boldog lesz,  másodszor meg,  mert  végre 
egyszer a szabad idődet hozzád hasonló fiatal nők  között töltöd. 
- De Roarke! Játszani is fogunk! 
- Nem kell részt venned semmiben, amiben nem akarsz. 
Eve szeme résnyire húzódott. 
.-. - Miért nem? 
Roarke nem tehetett róla, remekül szórakozott, amikor 
látta, hogy Eve egyszerre próbál meg rémült és gyanakvó arcot vágni. 
- Mert te vagy a házigazda, és  nem  lenne illendő megnyerned egyetlen díjat sem. 
- Ez igaz? 
- Persze hogy igaz. 
- Aha. Majd ezzel fogom kimenteni magam - vidult fel 
Eve. - Kösz. 
Leszaladt  a  tornaterembe,  mozgott  egy keveset,  majd 
úszott, és  beállt a forró zuhany  alá.  Amikor végzett, egyenesen az irodájába ment, és utasította a számítógépet néhány 
valószínűség-számítás elvégzésére. 
- Már megint dolgozol! 
Eve összerezzent, és érezte, hogy  elönti a bűntudat. 
- Mit  képzelsz, ki vagy? -  kérdezte  ellentmondást nem 
tűrően Peabodytól. - Egy munkafelügyelő? 
- Neked nem felügyelőre, hanem börtönőrre lenne szükséged.  Dallas, bármelyik percben meghozhatják a hidegtálakat. 
- Oké. Rendben. Valaki szóljon majd, ha ideértek - legyintett Eve. - Addig  ellenőrzők néhány dolgot, ugyanis ha 
egy kettős gyilkosságot kell felderítenem, nem hagynak nyugodni a részletek. 
Peabody nem mozdult. Eve végül kikapcsolta a számítógépet,  és felállt. 
- Te  nem munkafelügyelő  vagy -  közölte keserűen. 
Úgy viselkedsz, mint akit a partigestapó küldött. 
- Mavis az imént hívott fel.  Téged meg sem próbált elérni, mert azt hiszi, hogy teljesen leköt a babaváró parti előkészítése. Azt mondta, képtelen tovább várni, és már elindult. 
- Kikapcsoltam a gépet, vagy nem? Már megyek is kifelé. 
Látod? Kisétálok az irodámból,  és becsukom magam mögött 
az ajtót. 
Peabody csak mosolygott. Már az anyja térdén ülve megtanulta, hogy az embereket akkor lehet a leginkább rávenni 
arra, amit akar, ha felébreszti bennük a bűntudatot. 
Eve először akkor lepődött meg, amikor rádöbbent, hogy akik 
az ennivalót hozták, nem várják tőle, hogy bármit is csináljon. 
Valójában elsősorban arra vágytak, hogy senki se álljon az útjukba.  Másodszor akkor, amikor rádöbbent, hogy Summerset 
is elhagyta a házat, és másnap reggelig nem szándékozik viszszajönni. 
- Délután már Y-kromoszómát sem fogsz találni idehaza 
- biztosította Roarke. - Kivéve a macskát. 
Egymás mellett álltak  az emeleti  szalonban. Sokkal nagyobb  volt, mint a földszinti, ráadásul a falába dupla kandallót építettek. A heverőket és foteleket már elrendezték, és valaki rengeteg párnát készített elő. A hátsó fal mellett egy szivárványszínű szalvétákkal és gyertyákkal telerakott asztal állt. 
A mennyezetről színes szerpentinek,  rózsaszín és kék léggömbök lógtak. A képet a művészien elrendezett  virágok tették 
teljessé, amelyek egy baldachinos  asztalt fogtak körbe.  Peabody úgy tervezte, erre kerülnek majd az ajándékok. 
Az asztalon  álló, apró  bölcsőt formáló ezüsttálakból kicsiny rózsák, íriszek és mindenféle más virág, amelynek Eve a 
nevére sem emlékezett, bukott az abroszra. 
A szintén szivárványos abrosszal letakart büféasztalt is felállították már. A közepén egy, a csőrében pólyát tartó gólyát 
ábrázoló jégszobor állt. 
Eve első pillantásra ostobaságnak vélte, de hirtelen rádöbbent, hogy milyen bájos. 
Mindkét kandallóban parázslott a tűz. A szoba közepét a 
szivárványszín ruhákkal letakart, virággal feldíszített ringatószék foglalta el. 
- Szerintem egész jól néz ki. 
- Nagyon  szép - fogta kézen  Roarke a feleségét. - Nagyon nőies. Gratulálok. 
- Nem igazán az én érdemem. 
- Ez azért nem teljesen igaz. Először igyekeztél kibújni a 
feladat alól, de aztán összeszedted magad, és végezted a dolgod - csókolta meg a felesége kezét Roarke. 
- Hoppá - állt meg Peabody az ajtóban, és elvigyorodott. 
- Nem hittem volna, hogy a gólyától és ettől a sok bölcsőtől 
hangulatba jöttök. 
- Vigyázz, mert  a végén  nyakon váglak - figyelmeztette 
Eve. 
- Mavis odakint vár. Úgy gondoltam, személyesen szeretnéd bevezetni. 
- Talán  lesántult a terhességtől? 
-Nem,  csak... Ne is törődj vele - nevetett Peabody. 
Oké, Mavis. 
Lehet, hogy  Mavis nehezebb volt húsz fonttal  a megszokottól, és úgy festett, mint aki kosárlabdát gyűrt a blúza alá, 
de még mindig  tudott táncolni. Rózsaszín légtalpú csizmájában bepiruettezett a szobába. Kék-fehér szoknyája úgy lebegett körülötte, mint egy óriási virág szirma. 
A haját világosszőkére festette és lófarokba fogta. 
Hirtelen megtorpant,  és mindkét kezét a szájához  kapta, 
majd könnyekben tört ki. 
- A francba.  A francba - Eve  csupán ennyit tudott  kinyögni. 
- Nem, nem, nem - legyintett Mavis, és még akkor is  zokogott, amikor  Leonardo  besietett. -  Terhes  vagyok, és a 
hormonok irányítanak. Nem  tehetek  ellenük semmit.  Ez 
olyan gyönyörű! Ó,  ó, szivárvány és virág.  Fantasztikus.  Ez 
csodálatos, Dallas - vetette magát könnyek közt Eve karjaiba. 
- Oké, akkor minden rendben. Örülök, hogy tetszik. 
- Egyszerűen imádom!  Peabody! - rántotta magához Peabodyt is Mavis. - Köszönöm. Köszönöm. 
- Nem kellene leülnöd? 
- Nem,  minden  oké.  Csak időnként  szomorú  vagyok, 
máskor meg elönt a boldogság. Igaz, mézes mackóm?  - fordult Leonardo felé. 
- Tegnap megetettem - nyújtott Mavis felé egy  tiszta 
zsebkendőt Leonardo. - Akkor tíz percen keresztül bömbölt. 
Az emlék hatására Mavis jobb kedvre derült, legalábbis a 
vigyorából erre lehetett következtetni. Leonardo felé fordult, 
és szorosan átölelte. 
- Fogalmam sincs, hogy bírod mellettem. Hajnali háromkor arra ébredtem, hogy mindjárt éhen halok.  Papamaci pedig azonnal ugrott,  és csinált nekem egy rántottát. Ó,  ó,  ezt 
nézd meg! - pördült meg ismét, amikor észrevette a baldachinos fotelt. - Ez egy trónszék, igaz? Ki kell próbálnom. 
- Az lesz a te  helyed - erősítette meg Eve. 
- Segíthetek,  fenség? - nyújtotta a karját Roarke. 
- Ez THF.  Túlságosan  Hiperszuper Fantasztikus.  Te is 
elmenekülsz az én drágámmal? 
- Amilyen hamar csak emberileg lehetséges - biztosította 
Roarke, miközben besegítette a székbe. 
- Oké. Megengedem, hogy távozz. 
- Add oda neki az ajándékot - súgta Peabody. 
- Akkor lehet, hogy újra sírni  kezd. 
- Ajándék? Máris? - és mivel ülve  nem tudott táncolni, 
Mavis csak a fenekét riszálta meg. - Mit? Hol van? Istenem, 
imádom az ajándékokat. 
Eve aggodalmasan odalépett  a szekrényhez,  és elővette a 
diadémot és a jogart. 
- Ember! El vagyok ájulva! 
Eve látta, hogy barátnője szemében nem könnyek, hanem 
a jókedv csillog, és megkönnyebbülten nyújtotta Leonardo felé a tiarát. 
- Szerintem te tudod közülünk a legjobban, hogyan kell 
feltenni. 
- Koronázz meg,  napsugaram - búgta Mavis. - Utána 
pedig kezdődjön a játék. 
Eve egy óra  múlva arra gondolt, hogy  a szoba  úgy megtelt 
hormonokkal, hogy akár palackozót is nyithatna. Biztosan jó, 
árat fizetnek az ösztrogénért a feketepiacon. Mindenfelé nők 
ettek vagy ittak,  és a terhességről csacsogtak. Mintha nem is 
az emberi nemhez, hanem egy külön fajhoz tartoznának. 
Haj. Milyen jól nézel ki, és milyen remek a színe. Ki a fodrászod? 
Öltözködés. Meseszép a cipőd. Kényelmes? 
Férfiak. Egyszerűen nem hallja meg, amit mondani akarok neki. 
Ráadásul állandóan  szóba jöttek a kisbabák.  Mintha nem 
lenne más témájuk. 
Rádöbbent, hogy  az anyukák szinte kényszeresen osztják 
meg a szülés élményét azokkal, akik még csak az első gyereküket várják. 
Tizenhat óra vajúdás után még két és fél óra kellett hozzá, hogy 
megszüljem, de megérte. 
Amint elfolyt a magzatvíz, Titiana már kint is volt. Ha tíz 
perccel később érek a kórházba, a taxiban születik meg! 
Megcsászároztak. A kis Wiley nem akart megfordulni. 
Ráadásul ki sem fogytak a tanácsokból. 
A  Születés Szimfóniát  kell hallgatni, nem is  tudom,  mihez 
kezdtem volna nélküle. Rengeteg erőt adott. 
Nincs jobb a vízben szülésnél. Mind a két gyerekemet egy medencében hoztam a világra. Csodálatos élmény. 
Fogadd el az érzéstelenítőt. 
Eve úgy vélte, ez a nap  legértelmesebb mondata. 
Nadine Furst lépett melléje, a sztárriporter, aki hamarosan saját bűnügyi műsort  fog vezetni. A  kezében egy pohár 
jeges italt tartott. 
- Remek partit szerveztél, Dallas.  Nem  is  emlékszem, 
mikor láttam Mavist boldogabbnak.  Szó szerint sugárzik. 
- Várj  egy kicsit, lehet, hogy pár perc múlva bömbölni 
fog. 
- Ilyenek a hormonok - vont vállat Nadine, aki szőke hajába kék csíkokat festett. - Szeretnék beszélni veled. 
- Csodálatos a hajad, fantasztikus a cipőd, és biztosra veszem,  hogy egy eszméletlenül jóképű fickóval kavarsz.  Mindent megbeszéltünk? 
- Nem, de háromból három talált. Most beszéljük meg a 
show részleteit, és a producerekkel együtt úgy gondoltuk, az 
lenne a hab  a tortán, ha minden hónapban egyszer eljönnél. 
Egy teljes órát kapnál tőlünk minden negyedik héten, amikor 
nem csupán az aktuális ügyedről beszélnél, hanem mindenről, 
amit abban a hónapban megoldottál - emelte Eve felé  a poharát Nadine, mielőtt belekortyolt. - Ezzel a NYPSD hírnevét is öregbítheted. 
- Havonta kellene szerepelnem?  Hadd gondolkodjak egy 
kicsit.  Nem. 
Nadine ismét ivott, majd felvonta a szemöldökét. 
- Előre  megmondtam  a csapatnak, hogy ez  lesz a válaszod. Ezért kitaláltam valamit,  ami szerintem mind a kettőnknek megfelel. Havonta egy adást kap a gyilkossági csoport. Négyhetente eljön valaki tőletek a show-ba. Csak annyi 
a dolgod, hogy kijelölöd, ki legyen az, és tájékoztatsz, hogy 
felkészülhessek. Hidd el, Dallas,  ez így nagyon jó lesz. Az 
emberek megismernek benneteket. 
- Talán - és Eve arra gondolt, hogy ebből valóban kisülhet valami jó, ráadásul  tudta, megbízhat Nadíne-ban. Nem 
fog egyoldalú műsort készíteni. -  Azonban még meg kell beszélnem a feletteseimmel. 
- Az első adás viszont még mindig a tiéd - veregette meg 
Eve vállát Nadine. - Ráadásul a most folyó nyomozás nagyon 
érdekli  az embereket. Egy fiatal  szerelmespárt kegyetlenül 
megkínoznak és megölnek. Hogy haladsz? 
- Ezt  szeretem  benned,  Nadine.  Tudod,  hogyan kell 
könnyedén csevegni egy partin. 
- Szeretnéd, ha témát váltanék, és a gyerekszüléssel meg a 
szoptatással folytatnánk? 
- Akkor kiszúrom a szemed egy izzó piszkavassal. A nyomozás  folyik. Véletlenül nem tudsz valamit Walter  Cavendishről? A gazdag ügyvédről? 
- Nem, de körbeszimatolhatok. 
- És a Bullock Alapítványról? 
-Hatalmas. Díjakat osztogatnak,  mohamedán papokat 
támogatnak, programokat szerveznek. Londoni a központjuk, 
de az egész világon jelen vannak, sőt még a Földön kívül is. 
Jelenleg Bullock özvegye vezeti. Élvezi a reflektorfényt. A fia 
is szinte mindig vele van. Alig látni nélküle. Mi köze a köztiszteletben álló és nagylelkű Bullock Alapítványnak két halálesethez? 
- Éppen ez a kérdés - pillantotta meg Eve a feléje igyekvő 
Peabodyt, és tudta, hogy pillanatokon belül visszarángatják a 
babák világába, ezért maga is  felkapott egy poharat. 
- Eljött  a játék  ideje - csillogott Peabody szeme a sok 
ösztrogéntől vagy az elfogyasztott italtól. 
- Akkor rajta - mondta Eve. 
- Nana! Mindegyiket neked kell vezetni. Ha én vezetem, 
akkor nem játszhatok. Márpedig akarok. 
- Ne nézz rám - közölte Nadine, amikor  Eve feléje fordult. 
- Ö, a pokolba. Remek. Nagyszerű. Máris megyek. 
Arra gondolt, hogy ha képes összetett rendőri akciókat levezényelni, akkor száz ostobán  játszadozó nővel is megbirkózik. 
Negyedóra múlva viszont  azon vette észre magát, hogy 
menten megőrül.  Még  az is megfordult a fejében, hogy  az 
összes vendéget haladéktalanul  elmebeteggé kellene nyilvánítani. Visítozva, kiabálva és nevetgélve fejtették meg a feladatokat, amelyeket a feje fölé emelt  táblán olvastak. Akár  az 
ápoltak a diliházban. 
- Bölcsőrabló! - rikácsolta egyikük. 
- Oké, helyes.  Kitaláltad.  Nyugodj meg  - szorította  a 
szemére Eve az ujját, majd vett egy mély lélegzetet, és magában azért  imádkozott, bírja ki a következő két kört anélkül, 
hogy beleőrülne. 
Végül némi lélegzethez jutott, amikor a győztes a lába elé 
borult, hogy kiválassza a kupacból a nyereményét. 
- Dallas? - fogta meg Eve kezét a trónszéken ülő Mavis. 
- Kérsz valamit? Minden oké? 
- Aha, a nagyszerűnél is remekebbül érzem magam. Csak 
hiányzik Tandy. Nem jött el. Fogalmam sincs,  mi történt vele. Próbáltam  hívni otthon és  a maroklinkjén is, de egyiket 
sem vette fel.  Először azt hittem,  megindult nála szülés, de 
amikor  a kórházat is felhívtam, azt mondták,  nem jelentkezett be. 
- Talán csak elfelejtette. 
- Az elképzelhetetlen. Kezdek aggódni. 
- Arra semmi  szükség - rettent meg  Eve, mert tudta, 
hogy az aggódó Mavisből pillanatokon belül  zokogó Mavis 
lehet. - Figyelj, már eléggé a terhesség végén jár, igaz? Talán 
csak nagyon fáradt, vagy ilyesmi. Kikapcsolta a linkjét, és lefeküdt aludni. Majd később megint megpróbálhatod felhívni. 
- Aha,  elképzelhető. Persze, biztosan nincs semmi baja. 
Csak szüksége van egy kis pihenésre. Sajnálom, hogy kihagyta 
ezt  a remek  partit, pedig annyira várta -  kezdett elérzékenyülni Mavis. Eve melléje guggolt. 
-Hé, nehogy már elkezdj idegeskedni! Izé... félreteszünk 
egy kis süteményt és valami ajándékot. Olyat,  ami biztosan 
tetszeni fog neki. 
- Az jó lesz. Sohasem felejtem el ezt a napot, Dallas. Még 
akkor sem, ha egymillió évig élek. 
- Csak  lazíts és szórakozz. Nekem kezdenem kell a következő menetet. 
A játékőrületben szenvedő nők csaknem  annyira megrémítették Eve-et, mint az érzelmileg sebzett,  terhes Mavis. 
Amikor végre befejezte  a játékvezetést, boldogan ajánlkozott,  hogy Peabodyval  ketten behozzák  az  ajándékokat. 
A parti a fordulópontjához érkezett. 
Nem sokkal később Eve lerogyott egy fotelbe, és igyekezett  kizárni a tudatából a vendégeket, ahogy boldogan sikítoztak minden  egyes alkalommal,  amikor Mavis letépte egy 
dobozról a csomagolópapírt. Pár pillanattal később Mira lépett melléje. 
- Micsoda ünnepség. 
- Honnan van ennyi erejük? - csodálkozott Eve. - Mármár attól féltem, fel kell vennem a golyóálló mellényem. 
- A kisbabák nagy örömöt szereznek a szülőknek, különösen,  amikor ennyire  várják őket. A nők pedig tisztában vannak azzal, hogy csakis ők hozhatnak új életet a világra. Miénk 
a hatalom - veregette meg Eve kezét. - Csodálatos áldozatot 
hoztál a barátnődért. 
-Még  most sem tudom, hogy voltam képes rá. Peabody 
nélkül semmire sem mentem volna. De megérte. 
- Mint tizenhat órányi vajúdás? - mosolyodott el Mira. 
- Istenem, miért? Miért beszél mindenki erről? Hátborzongató. 
- Ilyen a hatalom és a szeretet. Minden egyes szülés csodálatos, megismételhetetlen élmény. Bensőséges és bámulatos. Ez köt össze minket, nőket. Egy nap te is megtudod. Ha 
majd készen állsz rá. 
- A parti és  a  tanfolyam alapján azt kell mondanom, az 
még nagyon sokára lesz. 
- Ha majd készen állsz rá - ismételte meg Mira. - Szeretem  nézni őket. Nők. Más az alakjuk, a magasságuk, a hajuk. 
Micsoda dinamizmus! Nézd csak Louise-t és Nadine-t, ahogy 
összedugják a fejüket. Mavis barátnője,  Trina összebújik azzal 
a másik kettővel.  Talán jó tanácsokkal látja el őket, hogy 
ápolják a bőrüket és a hajukat a terhesség alatt. Peabody cipeli az  ajándékokat, és örül, hogy hasznossá teheti magát. Mavis 
a trónszéken, ami mellesleg bájos  ötlet,  majd kicsattan az 
egészségtől és az erőtől. Mi pedig itt ülünk. Két megfigyelő. 
- Számomra  olyan az egész, mintha földönkívülieket bámulnék. Ennek ellenére szórakoztató - ismerte el Eve. - Nézd 
csak  azt a vörös ruhás szőkét. Majd belepusztul, annyira fáj a 
lába. A többiek viszont folyamatosan dicsérik a cipőjét, ő pedig azt állítja, nagyon is kényelmes, és inkább szenved. Aztán 
ott az  a barna,  zöld  miniszoknyában.  Állandóan visszajár a 
büféasztalhoz, és minden egyes alkalommal vesz magának egy 
kis darab  süteményt.  Már legalább tízszer visszament, ennek 
ellenére nem venne  el egy  emberes darabot. Azzal  hitegeti 
magát, hogy a kicsi nem számít. 
Amikor Mira elnevette magát, Eve is lazított. Végre olyan 
játékot játszhatott, amelyet nagyon is jól ismert. 
- És Trina? Először is  hadd rebegjek hálaimát, hogy túlságosan leköti magát, és nem törődik  a hajammal. Biztosan 
igyekszik  bővíteni a vendégkörét.  Nem hiszem, hogy kihagyna egy  ilyen remek  alkalmat. Ugyanakkor alig távolodik el 
Mavistől. Vigyáz rá. Időnként visz neki  egy pohár üdítőt vagy 
egy süteményt. Még a vécére is elkíséri. 
- Azt mondta, van egy új terméke. Idézem: betesz a téli 
bőrszárazságnak. Még mintát is adott  belőle. Ó, Mavis most 
nyitja ki Peabody ajándékát. Alig várom, hogy lássam. 
- Ideges. Mármint Peabody - tette hozzá Eve. - Csak ál 
egy helyben, izzad, és attól  fél, hogy Mavisnek nem fog tet 
széni. Az ajándékozás igazi tortúra. 
Mavis felemelte a doboz tetejét, döbbent kifejezés ült ki az 
arcára, és a körülötte állóknak is elakadt a lélegzete. 
- Ó, Peabody! 
A hangjából kiérződő ámulat elárulta Eve-nek, hogy a társa szögtízest lőtt. 
Mavis kivette a dobozból az apró cipőcskét és sapkát. Evenek olyan érzése támadt, hogy hirtelen az összes vendég elérzékenyült.  Amikor a takaró is előkerült,  mindenki éljenezni 
kezdett, és  kinyújtotta a kezét, hogy megérintse. 
- Nagyon kedves - jegyezte meg Mira. - Nagyon. Ezt az 
ajándékot generációk fogják továbbadni egymásnak. 
Mavis felállt a  trónjáról,  és szorosan átölelte Peabodyt, aki 
pirulva, de  boldogan tűrte a megtiszteltetést. 
- Izé...  Ha már úgyis felálltai - kezdte -, nézd  meg az 
utolsó ajándékot. A házigazdánktól kapod. Dallas? 
- Jesszusom. Most én  következem - tette félre Eve az italát, és átvágott a szobán. Mivel korábban Peabody alaposan a 
lelkére  kötötte, hogy mit csináljon, megfogta a takaró egyik 
sarkát, Peabody pedig a másikat. 
Amikor lerántották a székről a  leplet, Mavis a szívéhez 
kapott. 
- Szent szar! Szent szar! Pontosan erre vágytam. Ó, ó, milyen szép a színe!  És egészen eddig benne ültem. Dallas!  - és 
ezúttal  Eve-et szorította  a  pocakjára. -  Ez a legszuperebb 
ringató. A csúcsok csúcsa.  Pedig nem kellett  volna  ajándékot venned, éppen elég volt tőled, hogy megszervezted a partit. 
-Jókor mondod - és Mavisnek pontosan erre a válaszra 
volt szüksége, hogy könnyek helyett kacagásban törjön ki. 
Pattanj fel rá, és próbáld ki. 
Amikor véget ért a parti, és nem történt katasztrófa, senkinél 
sem indult meg a szülés, és Eve körös-körül kizárólag boldogságtól ragyogó arcokat látott, úgy  gondolta, hatalmas győzelmet aratott. 
Emellett az is megfordult a fejében, hogy tölt  magának 
egy italt,  beáll a forró zuhany alá,  és az ájulásig áztatja magát 
a gőzben. 
- Hamarosan itt lesznek a fiúk - közölte Peabody. - Segítenek hazafuvarozni az ajándékaidat. Leonardóval és McNabbal mindent elviszünk a lakásodra. 
- Én is  segítek - ajánlkozott Trina. A szépségápolási tanácsadónő, aki bonyolult csigákba fonta a haját, és ráadásul az 
egészet bíborvörösre  festette,  Eve felé fordult - már megint 
itt az ideje, hogy foglalkozzak veled. 
-Nehogy felbosszants! Tele a szervezetem cukorral, ráadásul alkoholt is ittam. Nem is keveset. 
-Jól tetted. Legalább lazítottál egy kicsit. Ülj le,  Mav. 
- Túlságosan izgatott vagyok. Alig várom, hogy Leonardo 
összepakolja ezt a rengeteg holmit. Tényleg a csúcsok csúcsa 
volt az a parti, Dallas. Viszont lenne egy kérésem. 
- Megfeledkeztünk valamiről? - nézett  körül Eve. - Esetleg maradt egy kifosztatlan bababolt  Manhattanben? 
- Nem.  Tandyről lenne szó. Még mindig nem veszi fel a 
linkjét, pedig már órák óta  próbálom elérni. Szeretnék elmenni hozzá. Elkísérsz? Kérlek. 
- Nagyon sűrű napod volt - figyelmeztette Trina. Jobban 
tennéd, ha hazamennél és lepihennél. 
- Egyszerűen képtelen vagyok rá,  egészen addig,  amíg 
meg nem  bizonyosodom róla,  hogy nem érte semmi baj. Ráadásul... Olyan sok mindent kaptam. 
Eve érezte, hogy most nem szabad ellenkeznie. 
- Persze,  nem  nagy dolog. Elkísérlek.  Hazaviszünk, és 
közben beugrunk Tandyhez. 
Vagyis az eszméletlenre áztatás egy kicsit még várat magára, gondolta Eve, de legalább nem kell segítenie kihordani 
a sok ajándékot a házból. Cserébe egyedül gondoskodhat egy 
kimerült, de meglehetősen izgatott, terhes nőről. 
- Ne aggódj, bírom még. Csak egy kicsit elfáradtam. Tudod, lehet, hogy feleslegesen aggódok  Tandy miatt,  nem tehetek róla. Csak néhány  hónapja ismerem,  de  nagyon megkedveltem. Pár napja azt mondta, alig bírja kivárni a szombatot, és hozzátette, hogy új ruhát vesz a partira.  Egyszerűen 
nem feledkezhetett meg róla, Dallas. 
- Oké, beugrunk hozzá. Ha nincs otthon, megkérdezzük 
a szomszédokat. Egyikük biztosan  tudni fogja,  ha  hirtelen 
megindult nála a szülés. 
- Persze, persze. Lehet, hogy valamiért egy másik kórházba ment. Előfordul, hogy ugyanaz a szülésznő egyszerre több 
helyen is dolgozik. Talán csak  erről van szó. Hű, lehet, hogy 
már meg is szülte a picit. Vagy éppen  most vajúdik - simogatta meg a hasát Mavis. - Talán én leszek a következő. 
- Csak ne most, oké? - pillantott  félve a  barátnője felé 
Eve. - Ne most. 
- Szó sem lehet róla!  Előtte még el akarok  játszadozni az 
ajándékaimmal,  és  tökéletesen felkészülni Roofus vagy Barackvirág érkezésére. 
- Roofus? Barackvirág? 
- Csak ízlelgetem a neveket. 
Eve végigmérte a barátnőjét. 
- Kíváncsi vagy a véleményemre. ízlelgess  egy kicsit tovább. 
Tizenkettedik fejezet 
Mavis idegesen toporogva mutatta meg Eve-nek, melyik ajtó 
mögött lakik Tandy. 
- Megint pisilnem kell. Az utóbbi időben akkora a hólyagom, mint egy borsószem, és a gyerek is állandóan rugdos. 
- Csak... gondolj valami másra - kopogott Eve. - Ne ugrálj. Egyáltalán nem segít, és félek, hogy felrázol vagy meglazítasz valamit magadban. 
- Nem  felel.  Pedig  nagyon  kell  pisilnem.  Nagyonnagyon. 
Eve  taktikát változtatott,  megfordult,  és  bekopogott 
Tandy szemközti szomszédjához. Pár pillanattal később  nyikorogva nyílt az ajtó, és a biztonsági lánc engedte, keskeny 
nyíláson keresztül megpillantotta egy nő gyanakvó szemét. 
- Mi az? 
- Hé, Mrs. Páson! Emlékszik rám? Mavis vagyok, Tandy 
barátja. 
- Aha - költözött némi melegség a gyanakvó szempárba. 
- Tandyt keresi? 
- Naná. Nem jött el a babaváró partimra, és a linket sem 
veszi fel, ezért... Izé, Ms. Páson... Nagyon kell pisilnem. 
- Értem. Nyugodtan jöjjön be - akasztotta ki Ms. Páson a 
láncot. - Magát nem ismerem - mutatott Eve felé. 
- Ő is a  barátom. Dallas.  A világegyetem legszuperebb 
babaváró partiját rendezte nekem. Mindjárt visszajövök. 
Amikor Mavis eltűnt, Ms. Páson karba fonta a kezét. 
- Nem szeretem, ha  idegenek kódorognak a házban. 
- Megértem. Majd várok az előtérben. 
- Ha tényleg Mavis barátja,  akkor  minden oké. Ő és 
Tandy nagyon kedvesek. 
- Mikor látta Tandyt utoljára? 
- Azt hiszem, pár nappal ezelőtt. Ugyanakkor indultunk 
dolgozni. 
-Az... 
- Szerdán vagy csütörtökön? - vont vállat Ms. Páson. Az 
egyik reggel olyan, mint a másik. Én nem ütöm az orrom más 
dolgába, hogy más se üsse az enyémbe. 
- Követendő magatartás. 
- A mindenit, köszönöm, Ms. Páson - mosolygott Mavis, 
amikor visszajött. - Megmentette az életemet. Nem találkozott ma Tandy vei? 
- Nem. Pár napja  láttam utoljára,  de  a barátjának már 
mondtam. 
- Pár napja? - ragadta meg Eve karját Mavis. - Dallas! 
- Nyugodj meg. Azóta senki sem kereste Tandyt? 
- Nem tűnt fel. Nem szeretem... 
- Tudom, nem szereti beleütni az orrát más dolgába. Már 
mondta. 
- Dallas, be kell mennünk. Be kell mennünk Tandy lakásába. Kinyithatnád a zárat a mesterkóddal. 
- Miféle mesterkóddal? - kérdezte ellentmondást nem tűrő hangon Ms. Páson. - Nem járhat be csak úgy idegen lakásokba. 
Eve előhúzta a jelvényét. 
- Dehogynem. 
- Rendőr? Miért nem ezzel kezdte? Azt hiszik, történt valami azzal a szép kislánnyal? 
- Nem - felelt gyorsan  Eve. - Viszont  nem veszi fel a 
linket, nem felelt, amikor kopogtunk, és maga sem látta ma. 
így az lesz a legjobb, ha megnézzük a lakását. Mavis, talán 
meg kellene várnod idekint. 
- Veled tartok - kapaszkodott Eve karjába Mavis. - Be 
akarok menni, hogy biztos legyek a dolgomban. 
- Remek. Remek - és ha Tandy esetleg kifogásolná, hogy 
házkutatási parancs vagy alapos gyanú nélkül  hatoltak be a 
lakásába, még jól is jön. Mavis jelenléte enyhíti a feszültséget. 
Eve ismét bekopogott, majd elővette a mesterkódját. 
-Tandy, ha hallod, amit mondok, figyelj. Dallas hadnagy 
vagyok, és Mavis is velem van. Bemegyünk - ezzel kikódolta 
a zárat, és szélesre tárta az ajtót. 
A takarosan berendezett szoba pontosan akkora volt, mint 
a szemben lakó szomszédé, és Eve-en azonnal erőt vett a klausztrofóbia. Tandy kellemes  pasztellszínűre festette a falakat, 
az ablak elé csipkés függönyt akasztott. Az ablaktáblák nyitva 
álltak, a párkányra helyezett virágok mohón nyelték a téli nap 
sugarait. 
A keskeny heverő elé állított, aprócska asztalon szépen becsomagolt doboz hevert. A fehér papíron  lila tehenek táncoltak. A tetején hatalmas, lila masni bodorodott. 
- Látod, azt  akarta ajándékba  adni - mutatta Mavis. 
Néhány héttel ezelőtt, amikor a boltban  jártam,  megjegyeztem, hogy milyen édes ez a csomagolópapír. Tandy! Tandy! 
Minden rendben? 
Eve érezte, hogy a lakás üres, de hagyta, hogy Mavis beljebb menjen. 
Körülnézett,  és megállapította, hogy dulakodásnak semmi 
jele. Sem sietős költözésnek. 
- Megnézem a hálószobát. Gyerekszobának is azt  akarta 
berendezni - indult el Mavis az egyik ajtó felé, de Eve gyorsan 
megelőzte, és maga nyitotta ki. 
Az ágyat  szépen  megvetve találták, mellette  bölcső állt, 
benne  kék  lepedővel. A tetején  bárányka ült.  Eve valahogy 
teljesen oda nem illőnek, éppen ezért kissé hátborzongatónak 
találta. 
Miért pakolják tele az emberek háziállatokkal a gyerekek 
ágyát? 
- Tandy nincs itthon. Ráadásul ott a táskája, amit a kórházba akart magával vinni. - Mutatta Mavis az ajtó mellett 
álló apró bőröndöt. 
Eve  egyetlen szó nélkül tovább  ment  a fürdőszobába. 
A tartórúdon fehér törülköző lógott. Megtapogatta, és érezte, 
hogy csontszáraz. 
Akár a nappaliban, vagy a hálószobában, a fürdőben  is 
rend és tisztaság uralkodott. Puritán, gondolta Eve. A gyerekholmikon kívül szinte semmit nem látott, amit Tandyhez 
lehetett kötni. 
A nélkülözhetetlen használati tárgyakat persze beszerezte, 
és szépen el is rendezte, de nem vette körül magát mindenféle 
apró kacattal, mint általában az emberek. Főleg a nők. 
Visszament a hálószobába. Mavis megfogta a könyökét. 
- Dallas,  azt hiszem... 
- Egyelőre  még  ne higgy semmit.  Nincs nyoma, hogy 
bármi baj történt. Ezt akár jó jelnek is veheted - nyitotta ki 
Eve  a szekrényt, és körülnézett Tandy ruhái között. A szegényes kínálat szinte minden darabja arra utalt, hogy a tulajdonosuk terhes. Kabátot viszont nem talált. Sem a szekrényben, 
sem  a bejárati ajtó melletti fogason. 
A szekrény  egyik akasztóján barna retikül lógott. Egy üres 
retikül.  Eve visszaemlékezett, hogy amikor találkoztak,  egy 
nagy, fekete táska volt Tandynél. 
- Nem találom sem a kabátját, sem  a retiküljét. Minden 
jel arra mutat, hogy elment, és még nem ért haza. 
- Akkor miért nem veszi fel a maroklinkjét? Miért nem 
jött el a partira? 
- Oké. Jó kérdés. Még nem végeztünk. 
Ráadásul Eve érezte, hogy bizseregni kezd a gerince töve. 
Valami  nem volt rendben, annak viszont nem látta semmi értelmét,  hogy Mavist tovább idegesítse. A barátnője így is elég 
feszült volt. 
Visszament  a nappaliba, ahol a  gondosan becsomagolt 
doboz várakozott az asztalon. Az ablakhoz  lépett, és ujjával 
megtapogatta a földet a cserépben. Éppen olyan száraznak találta, akár a törülközőt. 
A konyha felé fordult, amely alig volt nagyobb egy jókora 
doboznál. A pult tiszta. Látott néhány piros almát egy fehér 
tálban.  A mosogató mellett  egy kisebb  tál, egy csésze,  egy 
üveg, és egy kiskanál száradt. 
Indulás előtt megreggelizett, vonta le Eve a következtetést. Méghozzá zabpelyhet evett, mellé  pedig narancslevet, 
gyógyteát vagy koffeinmentes kávét ivott. 
Felemelt egy gyógyszeres üvegcsét. 
- A babának van rá szüksége. Egyfajta vitamin. 
- Oké. Négy személyre való tányérja és evőeszköze van. 
Gyakran jár társaságba? 
- Nem.  Nem hiszem. Egyszer meghívott minket Leonardóval,  és  mi is meghívtuk néhányszor.  Nem találkozgatott 
senkivel. Mármint férfival. Csak a babára tudott gondolni 
követte Eve tekintetét Mavis, aki éppen a falat  szemlélte. 
Ó,  az  a naptára.  Nem édes azzal  a felöltöztetett  babával? 
Mint egy tulipán. 
Miközben Mavis folytatta a fecsegést, Eve arra gondolt, 
hogy ostobaság virágnak öltöztetni egy embert. Még akkor is, 
ha csupán egy csecsemőről van szó. 
- Minden napot kihúzott. Nagyon várta már a  B-napot. 
Érted? A  baba születésének  a napját. Január harmincegyedikére volt kiírva.  Megjelölte a  naptárban  egy  szívecskével. 
A tegnapi napot viszont nem húzta át - nézett rémülten  Eve 
szemébe Mavis. - A mait sem.  Pedig  odaírta a nevemet, és 
egy ajándékot is rajzolt mellé. Mavis partija. Ó - szorította az 
oldalára a kezét. - Ó. 
- Ne csináld ezt! Most ne. Lélegezz, vagy mi. 
-Nem történt semmi, csak  rúgott egyet a baba. Azt hiszem, kicsit remeg a térdem. Mindjárt rosszul leszek. 
Eve gyorsan összeszedte a bátorságát, átölelte Mavis derekát, beterelte a nappaliba, és leültette az egyik fotelbe. 
- Hunyd le a szemed,  és lazíts. Legszívesebben azt mondanám, hogy hajtsd a fejed a térded közé, de attól tartok, arra 
most fizikailag képtelen vagy. 
Mavis kuncogva engedelmeskedett. 
- Velem minden  oké.  Komolyan. Csak megrémültem és 
aggódok. Valami történt Tandyvel, Dallas. Meg kell találnod. 
- Pontosan  erre készülök. A naptárba  a  pénteki naphoz 
egy nyolcast írt, és azt a nevet, hogy Max. Ki az a Max? 
- Nem tudom. Nem randevúzott senkivel. Nekem mesélt 
volna róla. 
- Figyelj - guggolt le  Eve a fotel elé. - Először felhívom 
az összes kórházat és szülészetet. Utána megtudom Tandy főnökének a nevét. Őt  is felhívom, és megtudom, hogy csütörtökön bement-e dolgozni. 
- Az jó  lesz. Talán a munkahelyén indult  meg a szülés, és 
akkor a legközelebbi kórházba vitték. Ez könnyen lehetséges. 
- Persze hogy könnyen. Ami egyszerű, az általában igaz 
is. 
- De ha ez csütörtökön történt, miért nem értesített? Istenem, mi van, ha elveszítette a babát?! - szorította meg Eve 
kezét Mavis. Eve úgy érezte, mint akinek satuba fogták az ujjait. - Vagy baleset érte, vagy... 
- Vagy  a tizenhat órás vajúdásban úgy  kimerült, hogy 
eszébe sem jutott felhívni senkit. Higgadj le, Mavis! 
- Meg kell találnod. 
- Felhívom, akiket mondtam, és ha nem járok eredménynyel, szólok azoknak, akik az eltűnt személyekkel foglalkoznak, de csak elővigyázatosságból. 
- Nem. Nem. Neked kell keresned - szorította még erősebben Eve kezét Mavis. - Nem  adhatod át valaki másnak. 
Ha te keresed, akkor meg  is fogod találni. Tudom, hogy meg 
fogod. 
- Mavis, én  a  gyilkosságiaknál szolgálok,  és éppen egy 
kettős gyilkosság elkövetőjét kell megtalálnom. Elkezdem, és 
lehet, hogy villámgyorsan kiderítem, hogy hová tűnt Tandy. 
Viszont ha holnapig nem akadok a nyomára... 
- Kérlek - csillant meg Mavis  szemében néhány könnycsepp,  és amikor látta, hogy ennek ellenére nem tör ki zokogásban, Eve-nek összeszorult a szíve. - Szükségem van a segítségedre, Dallas. Az eltűnésieknél nem ismerek senkit. Téged viszont nagyon is jól. Tudom,  hogy megtalálod Tandyt. 
Nincs  senkije, aki kerestetné, viszont ha személyesen veszed 
kézbe az ügyet, meg fogod találni. 
- Mavis... 
- Nagyon féltem - szorította a hasára a kezét Mavis. - És 
a babáját  is.  Viszont  ha tudom, hogy te keresed őket, már 
nem fogok annyira rettegni. 
- Oké, megteszem.  Neked viszont most haza kell menned. 
- De segíteni akarok... 
- Kössünk egyezséget.  Megkeresem Tandyt,  te  viszont 
most hazamész, és lefekszel. Felhívom Leonardót, hogy jöjjön 
érted. 
- De ígérd meg, hogy amint  megtudsz valamit, rögtön 
felhívsz. 
- Abban a pillanatban. 
Kisvártatva nem csak Leonardo, hanem Roarke, Peabody 
és McNab is felbukkant. 
- Éppen befejeztük az ajándékok elpakolását - magyarázta Peabody. - Még nem találtad meg? 
- Egyelőre nem. Menj és  segíts Leonardónak. Én addig 
kérdezősködöm egy kicsit. 
- Dallas meg fogja találni - jelentette ki Mavis. 
- Persze hogy megtalálja - ölelte át Mavist Leonardo, és 
igyekezett megnyugtatni, de amikor Eve szemébe nézett,  a 
tekintetéből sütött az aggodalom. - Mindjárt hazaviszlek, babuci. Hosszú volt ez a nap. 
- Dallas? - emelte fel a kezét McNab. - Mit szólnál ahhoz,  ha elkísérném Leonardót, és  segítenék kipakolni? Ha 
végzek, felhívlak, és akár vissza is jöhetek, ha szükséged van 
rám. 
- Rendben - pillantott a barátnőjére Eve, akinek az arcán 
megfakultak  a boldog rózsák.  Helyüket sápadt aggodalom 
vette át. 
- Találd meg gyorsan, oké? 
- Naná, hogy oké. Ne aggódj. 
- Most már minden rendben - ölelte át Eve-et Mavis,  és 
felsóhajtott. - Ha  a kezedbe veszed a dolgot, akkor minden 
rendben. 
- Elfáradtál, napsugaram - szakította el Mavist a barátnőjétől Leonardo. -  Hagyjuk  most magára Dallast, hogy elkezdhesse keresni Tandyt. A kicsinek és neked most  aludni 
kell. 
Amint  becsukódott mögöttük az ajtó, Eve kétségbeesetten a hajába túrt. 
- A francba! 
- Járjam végig a szomszédokat, vagy intézzem el a hívásokat?  - kérdezte Peabody. 
- Ha átvállalod a  linket, azt megköszönöm. Hívd fel  az 
összes kórházat és szülészetet. Utána kérdezd meg Tandy főnökét,  hogy történt-e csütörtökön bármi szokatlan. 
- Szerinted történt vele valami - mondta Roarke. 
- Aha.  Valóban ez a véleményem. Talán rám  is átragadt 
Mavis nyugtalankodása, de itt valami tényleg nincs rendben. 
Nézz körül - tárta szét a karját. - Tiszta, rendes, és minden a 
helyén. 
- Lakályos - szúrta közbe Peabody.  - Valósággal fészket 
rakott  a babának. 
- Akár. Rendszeres, rendezett életet élt - mutatta  meg 
Eve a konyhában a naptárt. - A törülköző és a föld a cserépben valósággal porzik. Csütörtök reggel elment dolgozni,  és 
nem hiszem, hogy azóta hazajött - vett egy mély lélegzetet. 
Erről igencsak keveset tudok, de ha hirtelen megindult nála a 
szülés, miért nem hívott fel valakit, mondjuk Mavist, vagy a 
főnökét, hogy vigye utána a kórházi holmiját? 
- Talán történt valami a babával. 
Eve odabiccentett Peabodynak. 
- Gyerünk, derítsük ki. 
- Segíthetek valamit? - érdeklődött Roarke, mire Eve dühösen fújt egyet. 
- Mivel  csupán  azzal,  hogy itt vagyunk, már  amúgy is 
megtiportuk Tandy állampolgári jogait,  megnézhetnéd a 
linkjeit és a számítógépét. Hátha feltűnik valami szokatlan. 
- Értesítsem az eltűnésieket? - kérdezte Peabody. 
- Még ne.  Ha néhány órán belül nem akadunk rá, valahogy meg kell győznöm őket, hogy adják  nekem  az  ügyet. 
Máskülönben Mavis szálanként tépi ki a hajamat. 
Eve Ms. Pasont  kérdezte ki először, de semmivel sem  tudott  meg többet, mint  amennyit az asszony  már korábban elárult. 
Emeletről emeletre  járta végig az épületet. A legtöbb bérlő, nem kis meglepetésére, legalább névről ismerte Tandyt, a 
többiek pedig látásból,  viszont az elmúlt néhány napban egyikük sem látta. 
Már az utolsó, földszinti lakásnál tartott, amikor megállt 
mögötte egy nő, aki kézen fogva vezette a gyerekét. 
- Keres valakit? - fordult oldalt kissé, hogy a gyerek a háta mögé kerüljön. 
- Igen, keresek.  Itt  lakik? 
- Épp az ajtóm előtt áll. Mit akar? 
Eve elővette a jelvényét, amelyet a nő alaposan végigmért. 
- Nézze, semmi közöm a volt férjem disznóságaihoz. Egy 
éve nem is láttam, és szeretném, ha ez így maradna. 
- Tandy Willowbyt keresem. A 4B-ben lakik. 
- Tandy nem követett el semmit. Ez  olyan igaz, mint 
ahogy itt állok. 
- Mikor látta utoljára? 
- Nézze, nem akarom megsérteni, de a zsaruk nekem eddig csak bajt hoztak a fejemre. Ha Tandyt akarja nyaggatni, 
akkor miért engem kérdezget? 
- Nem akarom nyaggatni,  csak megtalálni. Történetesen 
már  napok óta nem látta senki. Egy barátjának a barátja vagyok. 
-Mégis, kié? 
- Mavis Freestone-é. 
- Maga ismeri Mavist? - vonta össze a nő a szemöldökét. 
- Ahogy mondja.  Mavisnek ma volt a  babaváró partija. 
Tandy nem jött el,  és  Mavis  aggódni kezdett.  Idejöttünk, 
hogy beszéljünk vele, de nem volt itthon. Akivel eddig beszéltem, csütörtök óta nem látta. És maga? 
- A pokolba. Jöjjön  be. Max megsül a kabátjában,  és az 
igazat megvallva nekem is kezd melegem lenni. 
- Max? - pillantott  le Eve a piros kapucni belsejéből kikandikáló fekete szempárra. 
- Aha, Max  a fiam. Ő az egyetlen  jó dolog,  amit az 
exemtől kaptam. Gyere, kishaver - fordult a gyerek felé. 
Menjünk be. Zeela - tette hozzá. - Zeela Patrone-nak hívnak. 
- Dallas vagyok. Dallas  hadnagy. 
Zeela kinyitotta az ajtót, és beterelte a fiúcskát,  majd leguggolt, és rávigyorgott. 
- Hol  ez a kislegény? Lássuk csak. Itt van, megtaláltam! 
bújtatta ki nevetve  a kabátból, majd letekerte a nyakából a 
sálat, és a kesztyűjét is lehúzta. Alatta a gyerek egyfajta kezeslábast viselt. - Menj a szobádba játszani, oké? 
- Kapok narancslevet? 
,  - Amint végeztem. 
A gyerek elkapta az anyja kezét, és a fülébe súgott valamit. 
- Nem hiszem, drágaságom. Majd játszunk autóversenyt, 
ha anyu mindent megbeszélt a nénivel. 
A gyerek eltotyogott, Zeela pedig mosolyogva felállt. 
- A fiam. Egy valóságos csoda. Szerencsére egyetlen kromoszómája sem emlékeztet arra a disznóra. Kedves, vidám és 
okos. Azt kérdezte, hogy a magas néni nem akar-e itt maradni egy teára. 
- Köszönöm, de sietek. Térjünk vissza inkább Tandy Willowbyra. 
- Persze. Nem, nem láttam. Ez az igazság. Megbeszéltük, 
hogy péntek este vigyáz Maxre - túrt bele a sapka alatt teljesen lelapult hajába szórakozottan Zeela. - Találkozni akartam 
egy sráccal. Max születése óta nem randevúztam, szóval nagy 
élmény lett volna. Tandy  megígérte, hogy lejön és  vigyáz a 
gyerekre. 
- De nem jött. 
- Nem. Felhívtam, majd fel is mentem hozzá, de nem felelt a kopogásra. Nagyon dühös voltam rá, annyit mondhatok 
- akasztotta fel a fogasra a kabátját. - Azt hittem, megfeledkezett  rólam, vagy nagyon elfáradt. Max is duzzogott, mert 
nagyon szereti Tandyt. Mindketten vártuk már a  péntek estét. Akkor úgy döntöttem,  haragudni  fogok  Tandyre, most 
viszont úgy érzem, inkább aggódnom kellene. 
- Milyen jól ismeri? 
- Az elmúlt néhány hónapban egészen összebarátkoztunk. 
Felhívta már a szülésznőjét? Talán  ő tudja, hol lehet. Nem 
sok választotta el a szüléstől. 
- A társam fent van Tandy lakásában, és éppen most intézi. Nem mesélt magának Tandy a gyereke apjáról? 
- Nem sokat. Csak annyit mondott, hogy Angliában él, és 
nem érdekli többé,  de ezt  nem gyűlölködve mondta. Ebből 
arra következtettem, hogy barátsággal váltak el. 
- A nevét sohasem említette? 
- Nem hiszem. Nem emlékszem. Többnyire csak arról beszélt vele kapcsolatban, hogy egyetlen fogamzásgátló módszer 
sem  tökéletes, és egyszer  csak teherbe esett. Nem keresett 
senkit  a gyerek apja helyett, viszont abban sem volt  biztos, 
hogy egyedül fel tudja nevelni. Utána hirtelen  úgy döntött, 
hogy mégis,  és idejött New Yorkba. Új város, új élet. Legalábbis ezt mondta. 
- Tud valamit a barátairól? Randevúzott? 
- Mindig barátságos volt. Időnként  összejárt  Mavisszel, 
egyszer bemutatta  egy munkatársnőjét,  és  néha sétálgatott 
Ms. Pasonnel, a szemközti szomszédjával. Nagyjából ugyanakkor indultak dolgozni. Ami viszont a férfiakat illeti, eggyel 
sem találkozott. 
- Nem látta rajta, hogy aggasztja valami? 
- Éppen ellenkezőleg. Boldogan várta, hogy végre anya 
lehessen. Most viszont kezdek aggódni érte. Ez  a város képes 
elevenen felfalni az embert. Nem akarok arra gondolni, hogy 
történt vele valami. 
- Semmi - jelentette Peabody, amikor Eve visszament Tandy 
lakásába. - Tudom, hogy ugyanaz a szülésznője, mint Mavisnek, így gyorsan utolértem. Randa Tillas a neve. Azt mondta, 
hogy hétfőn látta Tandyt utoljára. Akkor remekül érezte magát, és az előre megbeszélt időpontban  pontosan  megjelent 
nála. Beszéltem a főnökével is. Tandynek pénteken szabadnapja volt.  Holnap  viszont déltől  hatig dolgoznia  kellene. 
Könnyítettek a beosztásán. 
- Csütörtökön bement dolgozni? 
- Igen, egy percet sem késett. Ledolgozta a nyolc órát. Ez 
volt az utolsó teljes  munkanapja.  Nem sokkal kilenc után érkezett meg, és hatkor ment el. Nem történt semmi szokatlan. 
Az  ebédszünetet a raktárban ülte végig, felpolcolt  lábbal. Ki 
sem lépett az üzletből. A bolt linkjén sem keresték. 
- Általában mivel járt dolgozni, és haza? 
- A főnöke  szerint busszal.  Megtudtam  az  útvonalat. 
A csütörtöki sofőr ma szabadnapos, de felhívhatjuk otthon, 
vagy beszélhetsz vele holnap is. 
- Majd meglátogatjuk a lakásán. 
- Felhívtam a munkahelye közelében  lévő kórházakat és 
szülészeteket, de nem került be hozzájuk. 
Eve megdörgölte a szemét. 
- Oké, induljunk ki ebből. Kérdezzük meg a mentőket is, 
nem vittek-e be egy terhes nőt, akinek a személyleírása illik 
Tandy re - pillantott a hálószobából kilépő Roarke felé. 
- Megnéztem  a linkjét  és a számítógépét  -  mondta 
Roarke. - Csütörtök este óta nem hívott senkit. Akkor is csak 
a házban lakó Zeela Patrone-nal beszélt. 
- Aha, ezt már ő is mondta. Tandy megígérte, hogy péntek este vigyáz Zeela fiára, de nem ment el,  és nem is hívta 
fel. Mi a helyzet a bejövő hívásokkal? 
- Csütörtökön nem keresték. Pénteken este Zeela kisfia 
akart beszélni vele. Ugye lejössz, és játszol velem? Ilyesmiket mondott. Nem sokkal nyolc után Zeela is felhívta, és kissé 
ingerült volt a hangja. Kérdezte,  hogy hol van, és ugye nem 
felejtette el, amit megbeszéltek. Ma csak Mavis kereste a házunkból. Más senki. 
- És a számítógép? 
- Semmi szokatlant nem találtam. Csecsemőkkel,  a terhességgel és  a szüléssel foglalkozó oldalakat böngészett. Kapott Mavistől néhány e-mailt. A címtár csak Mavis, a szülésznő, a főnöke, néhány szomszédja,  és munkatársa e-mail címét 
tartalmazza.  Ez nagyon  kevés. Nincs  semmi azon  a gépen, 
Eve. 
- És semmi jel nem mutat arra, hogy megszökött - tette 
hozzá Eve. - Ha baleset érte, felhívja az orvosait. Egy  ilyen 
rendszeres életet élő nő a táskájában tartja a saját adatait. Felírja a jegyzettömbjébe,  vagy rögzíti  a maroklinkjébe. Miért 
akarna bárki is elrabolni egy mindenórás terhes nőt? 
- A babáért - fejezte be Peabody a gondolatot. 
- Aha, a babáért - habár ez igencsak komor és nyugtalanító feltevés, gondolta Eve. Viszont akad még ennél is nyugtalanítóbb. - Vagy összeakadtunk egy perverzzel,  aki terhes 
nőket erőszakol és öl meg.  Megnézzük a számítógépben, történt-e a közelmúltban hasonló bűncselekmény. Meg akarom 
ismerni Tandy múltját. Sokszor kiderül,  hogy a nyugodt felszín alatt sötét titkok rejtőznek. 
- Mavis tudja, ki a gyerek apja? - kérdezte Roarke. 
- Nem, de ezt is ki fogjuk deríteni. 
- Felhívom McNabot - kezdte Peabody. -  Csatlakozhat 
hozzánk a kapitányságon. 
- Ne. Előbb beszélnem kell az eltűnésiekkel. Nem akarok 
senkinek sem a tyúkszemére lépni - hallgatott el egy pillanatra Eve, és számba vette a lehetséges lépéseket. - Nézz utána a 
hasonló bűncselekményeknek. Utána kérdezd ki Mavist, nem 
tudja-e, mivel foglalkozott Tandy Angliában. Talán a gyerek 
apjáról vagy a családjáról is elejtett néhány szót. Talán többet 
tud,  mint gondolja. Neked  nem kell  külön mondanom, de 
nehogy felizgasd. Mondd meg neki, hogy mindenkivel beszéltem, akivel kellett. 
- Segítünk Leonardónak  behordani a babaholmit.  Ez lesz 
az ürügy. 
- Ahogy gondolod.  Roarke? Elkísérsz? 
- Mindig szívesen nézem, ahogy dolgozol. 
Amikor beültek Eve kocsijába, Roarke a felesége felé fordult. 
- Emberrablásra gyanakszol. 
Eve visszagondolt a csinos, szőke lányra, és arra, hogy milyen  lelkesen készült Mavis babaváró partijára. 
- Nem látok más okot az eltűnésére.  Nem akarom rögtön 
ezzel kezdeni, de valóban ez az érzésem. 
- Ha adsz egy kis  időt Mavisnek, hogy  megnyugodjon, 
szerintem beleegyezik,  hogy az eltűnésiek vigyék tovább az 
ügyet. 
- Nem láttad,  hogy nézett rám, és nem hallottad,  hogy 
mit mondott - csóválta meg Eve lemondóan a fejét. - Mindamellett megígértem neki, hogy megtalálom Tandyt. Pillanatnyilag nem tehetek  mást, meg kell győznöm az eltűnésieket,  hogy  bízzák  rám a nyomozást,  utána  meggyőznöm 
 
Whitney-t, hogy  ez az ügy nem zavarja majd a jelenleg folyamatban lévőt. 
Roarke megsimogatta a felesége fejét. 
- Erről először saját magadat kellene meggyőznöd. 
Eve halványan elmosolyodott. 
- Éppen azon  vagyok. 
Tizenharmadik fejezet 
A kapitányságra érve Eve megkérte a férjét, hogy menjen az 
irodájába, és ott várjon rá, ő pedig az eltűnésiek felé irányította a lépteit. 
- Minden eszközt be kell vetnem, hogy meggyőzzem őket 
- magyarázta. 
Roarke félrehajtotta a fejét, és mosolyra húzta a száját. 
- Vagyis meg akarod vesztegetni őket. 
- Ez  nagyon csúnya szó. Aha, lehet, hogy erre is szükség 
lesz. Mondjuk  néhány meccsjegyre, vagy pár  üveg márkás 
italra.  Ezzel általában  el lehet érni a kívánt hatást. Viszont 
igyekszem ésszerű keretek között tartani. 
- Évezredes hagyományai  vannak a rendőrök  lefizetésének, hogy azok ne végezzék el a dolgukat. 
-Hé! 
Roarke felnevetett. 
- Tedd, amit  tenned kell, hadnagy. Az irodádban várlak. 
Eve nem  tudta, kit osztottak be hétvégi szolgálatra, vagy 
ki fog ülni az íróasztal  mögött, csak abban reménykedett, 
hogy legalább látásból ismeri. 
Különben olyasvalakivel kell vitatkoznia, aki egyértelmű 
parancsokat kapott a hétvégét illetően,  és ha annyira merev, 
hogy még egy kis ajándékkal sem tudja meggyőzni, egyenesen 
Whitney-hez kell fordulnia, ezt viszont  egyelőre mindenképpen el akarta kerülni. 
Szerencsésnek érezte magát, amikor egy darab csokoládéval a kezében megpillantotta Jaye Smith hadnagyot. 
- Smith. 
- Hé, Dallas, te is teszel errefelé egy szombati villámlátogatást? 
- Nem egészen - kotort elő némi apró? a zsebéből Eve. 
Vennél nekem egy doboz Pepsit? 
- Persze. A vendégem vagy. 
- Kösz. 
- Tetszik a kabátod. Igazi bőr, mi? 
- Az. Kösz - ismételte meg  Eve, amikor Smith a kezébe 
nyomta az üdítőt. - Tudsz szánni rám egy percet? 
- Naná. Itt, vagy menjünk az irodámba? 
- Inkább az irodádban, ha lehet. 
- Ezek szerint üzletről lesz szó - bólintott Smith, és megindult előre. 
Eve tudta, hogy a hadnagy már közel  jár az ötvenhez, és 
több mint negyedszázadot töltött el a rendőrségnél. Férje van, 
és egy, de az is lehet, hogy két gyereke. Izmos, kisportolt. 
Hosszú hajában a szőke több árnyalata keveredik. 
Tengerészkék pulóvert viselt. A fegyverét a derekára csatolva hordta. 
Eve megbízható, komoly nyomozónak ismerte, ezért gyorsan  háttérbe  szorította a  meccsjegy  és  az  ital  gondolatát. 
Smith-szel őszintén és egyenesen kell beszélni. 
Smith hadnagy irodája nagyobb volt,  mint az övé, vagy 
mint a legtöbb. Két, viszonylag kényelmes fotel is elfért benne, és fémesen csillogó íróasztala is újnak hatott. 
A megszokott  számítógép  állt  rajta, néhány akta, és két 
tinédzser  bekeretezett fényképe.  Minden bizonnyal a gyerekei. 
Smith kiszolgálta magát az AutoSéfből egy csésze teával, 
amelyet olyan sötétre főzött, hogy már-már kávénak hatott, 
majd az egyik fotel felé intett. Ő maga a másikat foglalta el. 
- Mi a helyzet? Eltűnt  valaki? 
- Nagyon úgy tűnik, és ezzel kapcsolatban szeretnék kérni tőled egy nagy szívességet. 
- Ha azt szeretnéd, hogy vegyem  előre az ügyet, készséggel megteszem - állt fel Smith, és kihúzta az egyik fiókot, de 
amikor elővett egy felvevőt és egy jegyzettömböt, Eve megrázta a fejét. 
- Nem egészen így gondoltam. Hadd vázoljam a helyzetet -  ismertette röviden a tényeket, miközben feszülten figyelte Smith arcát. 
- Most arra  gondolsz, hogy elrabolták,  és  talán igazad 
van. Viszont itt ez a terhes, külföldi nő, akinek nincs élettársa, 
férje, sem családja. A várandósok amúgy is az érzelmeik rabjai. Lehet, hogy gondolt egyet, és egyszerűen hazarepült. 
- Aha,  elképzelhető. Mindenki azt mondaná, aki nem ismeri. 
- Te  sem ismered - mutatott rá Smith. - Legalábbis nem 
elég alaposan. 
- Nem, de kétszer is találkoztunk,  és jó szemem van az 
emberekhez. Nem olyannak tűnt, mint aki képes hazamenekülni, vagy akárcsak néhány napra eltűnni valahol. Legalábbis 
anélkül  nem, hogy erről szólna valakinek. Ráadásul a világ 
minden kincséért sem hagyott volna ki egy olyan eseményt, 
amire ilyen hosszasan készült. 
- Azt mondtad,  megnézted  a linkjét,  és nem találtad 
semmi jelét annak, hogy tervez valamit - húzta el a száját 
Smith. - Nem ment le vigyázni a barátnője fiára, és elmulasztott egy  partit, pedig az ajándékát előre becsomagolta. Oké, 
tényleg úgy tűnik, hogy találtál nekem egy ügyet. 
- Minden jel arra mutat, hogy a munkából hazafelé menet 
történt vele valami. 
- Egyetértek - dőlt hátra Smith,  és nagyot kortyolt a fekete teából. - Ennek ellenére mégsem akarod, hogy aktát 
nyissak neki, és nyomozni kezdjek? 
Eve vett egy mély lélegzetet. 
- Oké. Van egy közös barátunk. Ő is terhes, és azt szeretné,  ha én találnám meg Tandyt. így hát arra kérlek, add át 
nekem az ügyet. Nem akarlak kitúrni a helyedről -  folytatta 
Eve, amikor látta, milyen morcosan bámul Smith a bögréjébe. 
- Mellesleg örömmel fogadok minden  segítséget vagy tanácsőt, de Mavis ragaszkodik hozzám, én pedig megígértem neki, hogy megteszem, ami tőlem telik. 
- Téged ismer, engem vagy a csoportom többi tagját viszont nem. 
- Aha, pontosan erről van szó. Mavisszel már régóta barátok vagyunk. Nem akarom,  hogy a kelleténél többet idegeskedjen. 
- Hány hónapos? 
- Mavis? - túrt a hajába Eve. - Nemsokára szülni fog. 
Azt  hiszem, csak pár hete van hátra. Mondtam neki, hogy 
mindent elintézek, és arra szeretnélek kérni, hogy hadd álljam 
a szavam. 
- Mavis Freestone-ról beszélsz? 
-Igen. 
- A tizennyolc éves lányom a legnagyobb rajongója. 
Eve érezte, hogy enged a  gyomrában a feszültség. 
- Biztosan szeretne a legközelebbi New York-i koncertjére egy  VIP-belépőt. Vagy bárhová, ha nem bánja, hogy magángéppel kell utaznia. 
- Ha megszerezném, én lennék az élete legnagyobb hőse, 
viszont ez  az egész nagyon úgy hangzott, mint egy megvesztegetési kísérlet. 
Eve elvigyorodott. 
- Méghozzá nem is akármilyen, de ha gondolod, felajánlhatok meccsjegyeket, vagy pár üveg márkás italt is. 
- Nekem is vannak  barátaim, és  nem szívesen hagynám 
őket cserben. Elmondom a feltételeimet.  Minden jelentésedből,  minden tanúvallomásból, minden jegyzetedből kapok én 
is egy példányt. Minden lépésedről tájékoztatsz. Én is nyitok 
egy aktát,  és ha bármikor úgy érzem,  közbe kell avatkoznom, 
vagy küldeni valakit,  aki segít, nem  vitatkozol, hanem elfogadod. 
- Fenntartás nélkül. Jövök neked eggyel. 
- Ha megtalálod a lányt és a babát, kvittek vagyunk 
kotort elő Smith egy névjegyet. -Jelenleg nem tudok hasonló 
ügyről, de utánanézek. 
- Nagyon köszönöm. Mindent nagyon köszönök. 
- Az eltűnt személy a fontos,  és nem az, hogy ki keresi. 
A névjegyemen rajta van az otthoni és a maroklinkemnek a 
száma is. Bármikor felhívhatsz. 
Eve  elvette a kártyát. Kezet fogtak. 
Az  irodájában  Roarke-ot  az  íróasztalánál  ülve találta. 
A férje  épp  a számítógépén dolgozott, de Eve  láttán kérdőn 
felvonta a szemöldökét. 
- Minden rendben. Szerencsém volt. 
- Akkor jó. Itt akarsz dolgozni, vagy inkább otthon? 
- Sem itt, sem otthon.  Először látogassuk meg a buszsofőrt. 
A sofőrt Braunstiennek hívták, és  kétszáz fontos súlyával 
akár a New York Giants  csapatában is eséllyel indulhatott 
volna. Az ötvenkét éves, házas férfi épp a rájátszást nézte a 
sógorával és a  fiával a  képernyőn,  miközben  a lánya  és az 
unokahúga - az ő szavaival élve - valami női csöpögőset - a 
közeli moziban. 
Szemmel láthatóan nem tetszett neki, hogy félbeszakítják 
a szórakozását, és ez  egészen  addig tartott, amíg Eve meg 
nem említette Tandy nevét. 
- London Bridge? Legalábbis én így hívtam. Persze hogy 
ismerem.  Csaknem minden este  az én buszommal utazott. 
Mindig  előre kiszámolta a viteldíjat,  és nagyon szépen mosolygott. Közvetlenül mögöttem  szokott ülni.  Ha valaki elfoglalta a helyét, én kértem meg, hogy álljon  fel,  és adja át 
neki. Tekintettel az állapotára, meg  minden.  Karácsonykor 
adott egy doboz süteményt. Azt mondta, ő maga sütötte. 
Bajba keveredett? 
- Még nem tudom.  Csütörtökön is a maga buszával utazott? 
- Csütörtökön - vakarta meg az állát Braunstien, amelyre 
már nagyon ráfért volna egy alapos borotválás. - Nem.  Furcsa, mert most, hogy mondja,  szerdán úgy köszönt el  tőlem: 
Viszlát holnap, Mr. B. Mindig Mr. B-nek hívott. Azért emlékszem ilyen tisztán, mert egy vicces papírba csomagolt dobozt szorongatott a kezében - pillantott a képernyő felé, mert 
a fia és a sógora haragosan kiáltozni kezdtek. 
- A frászt volt les! - ordította egyikük. 
- Hülye bíró  -  morgott Braunstien. - Elnézést a csúnya 
szavakért. Mellesleg megkérdeztem  a dobozról, és azt felelte, 
hogy a hétvégén babaváró partira megy. Figyeljen, csak  nem 
bántotta valaki azt a kislányt? Minden rendben van vele, és a 
babával? 
- Remélem. Nem figyelte valaki a buszon? Nem  követték? 
- Semmi ilyesmi nem történt. Észrevettem volna - simított végig tekintélyes pocakján Braunstien. - Menet közben 
többször is rápillantottam, tudja? Akadnak, akik rendszeresen 
ezzel a busszal járnak,  és közülük  néhányan semmitmondó 
beszélgetéssel töltik az utazást.  Kérdezgették, hogy érzi magát, mikorra várja a babát, mi  lesz  a neve,  meg ilyesmi. De 
nem zaklatta senki. Azt nem hagytam volna. 
- Kik szálltak még le Tandy vei együtt? 
- Hát akadtak egypáran, de nem tűnt fel, hogy bármelyikük is forgatna  valamit a fejében.  Bántotta valaki? Ugyan 
már, nekem nyugodtan  elmondhatja. Mintha a bácsikája lennék, vagy ilyesmi. Bántották? 
- Nem tudom. Csütörtök este hat óta nem látta senki. 
- Jézusom - és ezúttal Braunstien oda sem figyelt a nappaliból hallatszó kiáltozásra. -Jézusom, ez nem igazság. 
- Az emberek szerették  - mondta  Eve a kocsiban. - Mint 
ahogy Copperfieldet és Bysont is. 
- A szörnyű dolgok mindig a szeretetre méltó emberekkel 
történnek - mutatott rá Roarke. 
- Aha, aha, ez igaz. Elmegyek a munkahelyére, és elsétálok onnan  a buszmegállóig. Hátha támad valami megérzésem. 
Eve  a Gólya Hozta előtt  haladó autókat nézte. Tandy nem 
ilyen későn indult haza, és a hétköznapi forgalmat sem lehet 
összehasonlítani a hétvégivel, de este hatkor már sötét van, és 
arra  is emlékezett, milyen borús volt aznap az ég. 
Égő utcalámpák és vakító fényszórók. 
- Hideg volt - mondta ki fennhangon. - Az emberek öszszehúzták magukon a kabátot éppen úgy, mint most. Siettek. 
A  legtöbbjük sietett.  Haza, vagy máshová. Bekapni a korai 
vacsorát, inni egyet  munka után, elintézni  a bevásárlást. 
Tandy kilépett az utcára. Egészen az Ötödikig kellett  mennie, 
ott áll meg a busz. Kétsaroknyit előre, és  egyet balra  - indult 
meg. Roarke hűségesen lépkedett mellette. - Két úton is mehetett. Vajon melyiket választotta? 
- Azt nem lehet tudni. 
- Nem - de Eve tovább ment a kereszteződés felé. - Nem 
valószínű, hogy a sarkon kapták el, mármint ha valóban elrabolták.  Ott sok az ember, ráadásul közel állnak egymáshoz. 
A  támadója biztosan  hátulról  közelítette  meg -  mutatta, 
amikor  az utca közepén jártak. Lemaradt, majd néhány gyors 
lépéssel beérte Roarke-ot, és átfogta a derekát. 
- Fegyvere is volt? - töprengett Roarke. -  Máskülönben 
Tandy biztosan csinál valamit. Kiabál  vagy dulakodni kezd. 
Még a legfásultabb járókelő is megáll, ha látja, hogy  egy terhes nő bajba került. 
- Szerintem is volt  fegyvere - helyeselt Eve.  - Vagy  ismerte a támadóját. Hé, Tandy! - szorította  magához  erősen a 
férjét Eve. - Hová mész?  Micsoda pocakod van!  Mit szólnál 
hozzá, ha hazavinnélek? Gyere, itt parkolok a közelben. 
- Ez is elképzelhető - fordultak nyugat felé.  - De vajon ki 
lehetett ez az ismerős? 
 
- Valamelyik vásárló, szomszéd, esetleg az egyik ember a 
tanfolyamról. Egy régi ismerős, még Angliából. A gyerek apja.  Vagy fegyverrel  kényszerítették,  vagy  elcsalták.  Talán 
mind a kettő egyszerre. Gyorsan és csendben kellett végrehajtaniuk az akciót, mert valóban feltűnő látvány, ha egy terhes 
nő  dulakodik az utcán. Végigjárjuk a fényképével a környéket, hátha valakinek beugrik valami. 
Amikor elérték az Ötödiket, Eve  észak felé fordult, és a 
visszafelé vezető utat Tandy másik lehetséges útvonalán tette 
meg. 
- Talán berántották  egy  keresztutcába  -  gondolkodott 
hangosan. - Ott mindig kisebb a forgalom, és a gyalogosok is 
kevesebben vannak. Biztosan  volt kocsijuk, vagy  talán... 
nézett végig összevont szemöldökkel a házakon. - Talán egy 
lakásuk a közelben. Akkor viszont úgy kellett felvinni oda, 
hogy  az  senkinek se szúrjon szemet.  Nem  túl  valószínű, 
mindazonáltal lehetséges. 
- Miért nem védekezett, amikor betették a kocsiba? 
- Talán nyugtatót adtak neki,  vagy  egyszerűen csak félt. 
Többen is lehettek az elrablói, vagy úgy gondolta, egy ismerőstől nem kell  tartania - nézett körül,  mielőtt visszaértek a 
Madisonra. A legtöbb gyalogos sietős léptekkel, a fejét lehajtva igyekezett a  célja felé. El voltak foglalva a saját gondolataikkal, elmerültek a saját kis világukban. 
-  A támadója vállalta a kockázatot. Elég  nagy bátorság 
kell ahhoz, hogy az utcáról raboljanak el valakit. A keresztutcában történt. Ott a legkevésbé feltűnő, viszont nem lehetett 
előre tudni, merre fog menni. A támadó  nem hagyhatta a kocsiját  az  utcán.  Különösen akkor nem,  ha egyedül volt. Az 
áruház közelében biztosan akad egy nagy parkoló. 
- Logikus - helyeselt Roarke, és elővette a zsebszámítógépét, megnyomott rajta néhány gombot, majd bólintott. 
Méghozzá a Tizenötödiken, a Madison és az Ötödik között. 
- Az  nagyon is megfelelt  neki. Csak sétálnia  kellett  egy 
keveset. Menjünk, nézzük meg. 
Eve ismét a gyaloglást és a leginkább valószínű útvonalat 
választotta. Az adott címen egy automatizált parkolót talált 
őr nélkül, amely most, szombat este üresen állt. 
Akadt ugyan biztonsági kamera, de még ha működött is, 
tudta,  hogy csak huszonnégy óráig őrzik meg a felvételeket. 
Ennek ellenére feljegyezte a számát. 
- Talán szerencsénk lesz a diszkekkel - mondta Roarkenak  -,  megőrzik a fizető sofőrök nevét vagy kártyaszámát. 
Kikérjük az összes, csütörtök este hat és hét között itt parkoló 
kocsi rendszámát - dugta zsebre a kezét. - Viszont az is lehet, 
hogy az emberrabló társa a környéken körözött, és ez a nyom 
csak zsákutcába vezet. 
Vagy készpénzzel fizettek, gondolta Roarke. Lopott kocsival jöttek. Tudta, hogy ez valószínűleg Eve-nek is eszébe jutott, éppen ezért nem is mondta ki fennhangon. 
- Ha Tandy az általad feltételezett utat választotta, akkor 
az elrablói mindent alaposan kiterveltek. 
- Elég kicsi a valószínűsége annak, hogy véletlenszerűen 
választották ki, ennek ellenére ezt sem szabad figyelmen kívül 
hagyni. Valaki ismerte a szokásait, a beosztását és az útvonalat, amit mindennap megtett. Valaki nagyon akarta őt, vagy 
a babát. 
- Ez a szál az apához vezet, vagy nem? 
- Igen előkelő helyen áll a gyanúsítottak névsorában. Már 
csak annyi a dolgom, hogy megtudjam a nevét. 
- Szeretném, ha így  lenne,  mert ő nem valószínű, hogy 
bántja Tandyt vagy a babát, habár ez nem biztos, hogy igaz 
emlékezett vissza a saját anyjára Roarke, és arra, hogy mennyi 
szenvedést okozott neki az apja, de rögtön meg is próbálta elhessegetni ezeket a vészjósló gondolatokat. - Duchasban túl 
sokszor láttam, mit művelnek az ilyen nőkkel. 
- A statisztika  szerint a nők bántalmazói általában  az 
apák közül kerülnek ki. 
- Szomorú - nézett végig Roarke az utcán és a hidegben a 
dolguk után siető embereken,  de egy  pillanatra Dublin és 
Patrick Roarke hatalmas alakja  jelent meg a szeme előtt. 
Elkeserítő képet fest a férfiakról. 
Eve pontosan tudta, mire gondol Roarke, és megfogta a 
kezét. 
- Ha az apa rabolta el, meg fogjuk találni. 
- Még mielőtt árthat Tandynek és a picinek - nézett a felesége szemébe Roarke, és így Eve is látta a múltba révedő tekintetét. - Ez az ügy kulcsa, nem igaz? 
- Aha.  Ez a kulcsa - rázta meg a fejét Eve, miközben folytatták az útjukat. - Valakinek csak elmondta, kitől van a gyerek. Ha nem is New Yorkban,  de Angliában.  Valakinek ismernie kell a nevét. 
- Talán éppen azért költözött ide, mert előle menekült. 
- Aha,  erre már én is gondoltam. Menjünk haza, és próbáljuk megtalálni. 
- Tandy Willowby. A kora huszonnyolc év - Eve otthon ült, 
az íróasztalánál, és az adatokat olvasgatta, melyek alapján 
Roarke már elindította a keresést. - Londonban született, Annalee és Nigel Willowby gyermekeként. Gyerekei nincsenek. 
Az  anyja 2044-ben halt meg. Tandy még csak  tizenkét éves 
volt. Az apja 2049-ben újra megnősült.  A második felesége 
neve Candide Marrow, aki elvált, és magával hozta az előző 
házasságából  született lányát, Rose Briart - gördítette tovább 
Eve a képernyő tartalmát. - Nigel Willowby 2051-ben halt 
meg.  Szomorú.  Tandy  mostohaanyja   és  mostohatestvére 
azonban még mindig élnek. Számítógép, adatokat  kérek a 
londoni Candide  Willowbyről vagy Candide  Marrowról és 
Rose Briarről. Használd fel az éppen futó keresésben található 
évszámokat. 
Feldolgozás... 
- Eve, ha esetleg arra gondolsz, hogy felhívod őket, hadd 
emlékeztesselek az időeltolódásra. Odaát hajnali egy óra van. 
Eve dühösen pillantott a karórájára. 
- A francba. Oké, megvárjuk a reggelt. 
A számítógép közölte, hogy Candide jelenleg Sussexben 
lakik, Briar Rose viszont Londonban maradt. 
- Rendben van, térjünk vissza Tandyhez. Itt az áll, hogy 
hat éven keresztül egy londoni ruházati boltban dolgozott, a 
Carnaby  Streeten. Méghozzá igazgatóként.  A lakása is  ott 
volt. Minden jel arra mutat, hogy stabil, kiegyensúlyozott életet élt. Beszélnünk kell az üzlet tulajdonosával - dőlt hátra 
Eve, és elkezdte bámulni a mennyezetet.  - Ha volt valakije, 
fogadni merek, hogy régóta.  Nem az  a fajta, aki gyakran cseréli a partnereit. Ennek ellenére nem csak Angliát, hanem Európát is hátrahagyta. Nem puszta szeszélyből adta fel az otthonát és  a munkáját. Ez nem vallana rá. Biztosan sokat gondolkodott ezen az óriási lépésen,  és nagyon erős indok kellett 
ahhoz, hogy végül belevágjon. 
- A kisbaba. 
- Aha,  szerintem is. Legalább egy  óceánnyi  távolságot 
akart tudni valaki vagy valami és saját maga, valamint a pici 
között. Ha ez nincs, még mindig Londonban lakna. 
- Tandy a szokások rabja - vetette fel  Roarke.  - Mint 
ahogy a másik két áldozatod  is az volt. 
- Reménykedjünk benne, hogy Tandy nem ér olyan csúnya véget. Felállítok neki is egy táblát, és megpróbálom rekonstruálni az eltűnését megelőző órákat. 
- Rendben. Hacsak nincs valami  különleges kérésed,  adhatnál néhány  a  Copperfield-Byson-üggyel  kapcsolatos név 
nélküli számlát. 
Valójában  csak el  akarta hessegetni a gondolatot, hogy 
egy védtelen, terhes nő teljesen ki van szolgáltatva az elrablójának, aki most ártani akar neki, pedig valamikor talán szerette. 
Eve a férje felé fordult. 
- A helyedben közölném Whitney-vel, hogy csókolja meg 
a seggem. 
- Micsoda? - tért vissza Roarke hirtelen a valóságba. - Ja, 
értem már, de az igazat megvallva inkább a te szádat látnám 
azon a környéken. 
- Ha találsz valami használhatót, beszélhetünk róla. 
- Ez aztán a dopping. 
- Minden rendben ezzel a Tandy-üggyel? 
Ostobaság volt azt hinni, hogy Eve nem vesz észre semmit,  gondolta Roarke. Még nagyobb  ostobaság, hogy  megpróbálta eltitkolni előle vagy saját maga elől az érzéseit. 
- Nem, legalábbis nem egészen. Túlságosan mélyen  érint. 
Fogalmam sincs, hogy dühöt vagy bánatot érzek. Talán  mind 
a kettőt egyszerre. 
- Roarke, egyelőre  még nem tudjuk, hogy Tandy  is 
ugyanolyan helyzetbe került-e, mint az édesanyád. 
- Valóban nem tudjuk - emelte fel szórakozottan az apró, 
istennőt ábrázoló szobrot, a nőiesség szimbólumát Eve íróasztaláról, amelyet  a felesége mindig ott tartott. - Az  apám 
megvárta, amíg megszülettem, és csak azután  gyilkolta meg 
az anyámat, aki igyekezett megvédeni engem, és mindig  azt 
tette, amiről  úgy vélte, hogy a legjobb nekem.  Mint  ahogy 
biztosan Tandy is ezen iparkodik, bárhol is legyen - tette le a 
szobrot. - Csak el akarom terelni róla egy kicsit a gondolataimat. 
Eve arra gondolt, hogy Roarke nagyon ritkán mutatja, ha 
fáj neki valami. 
- Megígérem, hogy csak a  kapitányságon fogok foglalkozni vele. Itthon nem veszem elő. 
- Ne - lépett Roarke a felesége mellé,  és két tenyere közé 
fogta az  arcát. -  Ezt  ne tedd. Egyikünknek  sem tenne jót. 
A múltunk formált minket  olyanná, amilyenek vagyunk, és 
nem akadályozhat meg bennünket abban, hogy végezzük a 
dolgunk. Akkor végérvényesen ők győznének, nem igaz? 
Eve megfogta a férje kezét. 
- Ők sohasem győzhetnek.  Játszadozhatnak velünk,  de 
sohasem győzhetnek. 
- Most is éppen azt teszik - hajolt előre Roarke, és megcsókolta Eve homlokát. - Miattam ne aggódj. Egy darabig elleszek a számokkal. Attól mindig kitisztul a fejem. 
- Fogalmam sincs,  hogy csinálod. Főzök egy kávét. Te is 
kérsz? 
- Igen, és süteményt is mellé. 
- Süteményt? - gondolkodott el Eve,  majd hirtelen rádöbbent, mire célzott Roarke. - Ó, hát persze. Mavis. Ha jól 
emlékszem, maradt pár szelet.  Azok a nők úgy csaptak le  a 
büféasztalra, akár a keselyűk, de a Sötét Árny talán betette  a 
maradékot az AutoSéfbe. Talán én is bekapok egyet - és miközben arra gondolt, hogy a cukor és a koffein biztosan ébren 
tartja, jó  nagy darabot választott, melléje pedig főzött egy 
erős  feketét.  Közben  próbálta  meggyőzni  magát,  hogy 
Roarke-kal minden rendben lesz,  mert a férje nem engedheti 
meg, hogy magába forduljon. Ennek  ellenére elhatározta, 
hogy nyitva tartja a szemét, és  ha látja, hogy nem tud megbirkózni a Tandy-üggyel, nem idehaza foglalkozik majd vele. 
Kényelmesen a másik mellé  állította  Tandy tábláját,  és 
munkához látott.  A sima,  fehér felszín  peremét rövidesen 
megtöltötte a kézírása. 
Készített egy névsort. Az egyik oldalára azok kerültek, 
akik ismerték Tandyt,  a másikra azok,  akikkel az eltűnése 
reggelén beszélt. Középre pedig kitűzte a lány fényképét. 
Először  felhívta  a   parkolótársaságot. Mint ahogy arra 
számított  is, hangosmenüből kellett  választania.  Mielőtt  a 
végtelennek tűnő litánia agyhalálba taszította, gyorsan kérte a 
központot. 
Egy orrhangú  férfi  fogadta a hívást,  akinek a beszédén 
érezni lehetett, hogy Queensben született. 
- Dallas hadnagy vagyok a NYPSD-től - kezdte Eve, 
majd beolvasta  a  jelvénye számát. - Információt szeretnék 
kapni a Ötvennyolcadikon lévő automata parkolóról. 
- Információért kérem  hívja a  vevőszolgálatot,  reggel 
nyolc, és... 
- Nekem most, azonnal kell az az információ, és egyetlen 
vevőszolgálatossal sem akarok beszélni. 
-Jesszusom. Én csak üzeneteket közvetítek, tudja? Nem 
tudok semmit a parkolóházakról. 
- Akkor kapcsoljon a tulajdonoshoz. 
- Nem szabad zavarnom az ügyfelek... 
- Adja meg a nevét és a tartózkodási helyét.  Odaküldök 
néhány egyenruhást, és majd a kapitányságon mesélhet arról, 
hogy mit szabad és mit nem. 
-Jesszus. Várjon egy pillanatra. 
Eve tartotta a vonalat.  A hangszóróból  még a süteménynél is édesebb, csöpögősebb zene hallatszott. 
A tíz perc alatt, amíg hallgatta - miközben időről időre 
egy géphang hirdetéseket ismételt - elvégzett egy sorozat valószínűség-számítást. 
Mire ismét egy ember tűnt fel a képernyőn, már a második csésze kávéjánál tartott, és épp az eredményeket olvasta. 
- Hadnagy, igaz? - érdeklődött udvariasan a férfi. 
- így igaz. Maga kicsoda? 
- Matt Goodwin. Az  Ötvennyolcadikon álló  parkolóház 
felől érdeklődik? 
- Ahogy mondja. Maga a tulajdonos? 
- Én képviselem  a céget, amelyik birtokolja. Mi a gond? 
- Valószínűleg  bűncselekmény   történt,  és  lehetséges, 
hogy a  parkolóház is érintett.  Szükségem lenne a biztonsági 
rendszer csütörtök este hat és hét között készült  felvételeire, 
valamint a számítógépes rendszer naplójára. 
- Miféle bűncselekményt valószínűsít? 
- Egy eltűnést. Amilyen hamar csak lehetséges, látni szeretném  a diszkeket és az adatokat. 
- Azt  hiszem, a felvételeket  csak huszonnégy  óráig őrzik 
meg, hadnagy. Ami az adatokat illeti, ugye van  házkutatási 
parancsa? 
- Szerzek. 
- Nos,  ha már megszerezte... 
- Akkor egy egész hétre visszamenőleg fogom kérni, beleértve a tulajdonos cég épületeit is. Magát és az ügyfelét pedig 
beviszem kihallgatni a kapitányságra. Ha ezt el akarja kerülni, akkor még ideadhatja a kérdéses órára vonatkozó anyagot. 
- Az ügyfelem természetesen mindenben segíti a rendőrség munkáját. 
- Nagyon helyes. 
- Viszont fel kell hívnom, és ha megkapom az engedélyét, 
a kérdéses  naplófájlt haladéktalanul a rendelkezésére bocsátom. 
- Akkor hívja fel. Holnap  reggel kilencig szóljon vissza, 
mikor kapom meg az adatokat. 
- Hétvége van, hadnagy. 
- Ezt mintha már hallottam volna valahol. Holnap reggel 
kilenc, vagy  házkutatási paranccsal állítok  be - bontotta a 
vonalat, és visszatért a számítások végeredményéhez. A számítógép még az elégtelen alapján is kilencvennél magasabb 
százalékot  adott  annak, hogy  nem véletlenül választották 
Tandy Willowbyt. 
Tandynek az óceán egyik partján sem volt priusza, és nem 
érintkezett ismert  bűnözőkkel.  Akadt  némi megtakarított 
pénze, nem több, mint  amennyit szorgalmas munka és nyugodt élet mellett  összegyűjthetett. A szülei meghaltak, és az 
elérhető adatokból Eve arra következtetett, hogy a mostohaanyja és a mostohahúga sem örvendett túl nagy jólétnek. 
A bankszámlájára nem érkezett, és nem is emeltek le róla 
nagyobb összeget, amiből zsarolásra lehetett volna következtetni. 
A felszínen úgy  tűnt, Tandynek nem volt gyakorlatilag 
semmije, csak a magzatát mondhatta a magáénak. 
Támadt egy megérzése, és felhívta a Gólya Hozta tulajdonosát. 
- Dallas hadnagy. Megtalálta Tandyt. 
- Még nem. 
- Ez egyszerűen nem fér a fejembe - folytatta aggodalmas 
hangon a fiatalosan kinéző, de már hatvanéves Liane Brosh. 
Biztosan csak elutazott a hétvégére. Talán egy gyógyfürdőbe, 
hogy felkészüljön a baba érkezésére 
- Magának említett valami ilyesmit? 
- Nem, valójában nem. Én javasoltam neki néhányszor, 
de  mindig azt  felelte, hogy már felkészült - mosolyodott el 
halványan Liane. - Tartottunk neki egy babaváró partit itt, a 
boltban, és adtam ajándékba egy fürdőbelépőt.  Azt mondta, 
majd a szülés után elmegy,  de biztosra veszem, hogy nem történt semmi baja. Talán csak el akart utazni a városból a hétvégére. 
- Ilyennek ismeri? 
- Nem, egyáltalán nem - sóhajtott Liane. - Ez egyáltalán 
nem vall rá. Nagyon aggódom érte. 
- Nem kereste valaki odabent a boltban? 
- Tandy több  kiemelt  vásárlónkkal foglalkozott. Az alkalmazottaknak mindig teljesíteniük kell a vevők minden kívánságát. 
- Nem lehetséges, hogy nem sikerült megfelelnie az egyik 
vásárlójuk elvárásainak? Mondjuk  elveszett  a babakelengye, 
amit megrendelt. 
- Sajnos időnként megesik az ilyesmi. Most hirtelen nem 
jut  eszembe ilyen eset, de utánanézek, és a lányokat is megkérdezem. 
- Nagyon  köszönöm. Nem beszélt Tandy  véletlenül a 
gyereke apjáról? 
- Csak általánosságokat  mondott, nem ment bele a részletekbe, és ezért én sem erőltettem. 
- Ha eszébe jut valami, még ha nem is tűnik fontosnak, 
kérem, hívjon fel. A nap bármelyik órájában. 
- Felhívom. Szerettük Tandyt. Mindnyájan  megteszünk 
bármit, ha azzal segítünk előkeríteni. 
Eve megpróbálkozott Tandy szülésznőjével is. 
- Randa vagyok. 
- Én pedig Dallas hadnagy. 
- Tandy. 
- Még semmi. 
- A francba - csapott a levegőbe a fekete bőrű asszony. 
Felhívtam  néhány nőt a szülőcsoportjából, hátha felkereste 
valamelyiküket, de nem hallottak róla. 
- A szülőcsoportból senkinek sincs baj a babájával? 
- Az egyik kismama magas vérnyomással küszködik, egy 
másiknak feküdnie kell, de semmi komolyabb. Nem. 
- Talán a  tanfolyam  egyik résztvevője, ahová Tandy  is 
járt,  nem tudja kihordani a babáját. 
- Nem ismerem a tanfolyam minden résztvevőjét, de az 
ilyesmi általában hamar kiderül. 
- Nem beszélt magának a gyerek apjáról? 
- Egy keveset. Fontos minél többet megtudnom róla, persze csak annyit,  hogy ez az anyának  ne okozzon kényelmetlenséget. Különösen igaz  ez az egyedülálló anyákra,  mint 
Tandy. Neki ráadásul családja sem volt. 
- Elárulná, mit mondott róla? 
- Ezzel eléggé megközelítem  azt a bizonyos  határt,  de 
annyira aggódok, hogy akár át is lépem. Egy  évvel ezelőtt 
randevúzgattak Londonban. Szerintem Tandy nagyon szerette. Nem tervezte a terhességet, ráadásul így már a fickónak 
sem  kellett. Ekkor  döntött úgy, hogy felszámolja az addigi 
életét,  és átköltözik az államokba. 
- Messzire jött hazulról. 
- Én is így gondolom, de szerinte teljes környezetváltozásra volt szüksége,  és ez meglehetősen  ésszerűen hangzott. Eltökélte, hogy megszüli és felneveli a gyerekét, és nem is gondol az  apjára többet. Nem árult el róla túl sok részletet, de 
egyszer-kétszer elszólta magát. Innen tudom, hogy Aaronnak 
hívják. 
- Ezzel nagyon sokat segített. Köszönöm.  Ha az eszébe 
jut még valami, azonnal hívjon fel. 
- Átnézem a kartonját, és megkérdezem a többieket, hátha nekik is mondott valamit, ami fontos lehet. Mindnyájan 
azt szeretnénk, ha a babával együtt épségben előkerülne. 
Tizennegyedik fejezet 
Eve átnézte azt a néhány bűnesetet, amelyeket Peabody keresett elő a  központi  számítógépes  rendszerből. Emberrablás, 
emberrablás és gyilkosság, nemi erőszak, nemi erőszak és gyilkosság.  Emberrablás, ahol az újszülöttet rabolták el az anyjáról. 
Nem törődve azzal, hogy túléli-e, vagy sem. 
Az esetek nagy részében az anya jól ismerte az emberrablót, vagy korábban kapcsolatban álltak egymással. 
Eve szétválogatta a felderített és felderítetlen eseteket, külön csoportba kerültek a gyermekelhelyezési viták, vagy azok, 
ahol az emberrabló bizonyíthatóan elmebeteg volt,  és azok is, 
ahol kifejezetten a pénzért hajtották végre a bűncselekményt. 
Azokat az eseteket, ahol  nemi erőszak is  történt, szintén 
külön rakta. 
Majd mindegyik  elkövetési helyet megjelölte a térképen. 
New Yorkban is akadtak hasonló ügyek. Ezek  közül kiemelte azokat, ahol családi perpatvar állt az emberrablás hátterében. Félretett minden aktát, amely elkövetője börtönben 
ült, hogy majd később ellenőrzi, a családtagjaik kapcsolatba 
kerülhettek-e Tandyvel. 
Külön jelzéssel látta el azoknak az eltűnt személyeknek az 
aktáit, akik egy menedékhelyen húzták meg magukat erőszakoskodó párjuk elől, vagy egyszerűen  csak  otthagyták, és 
azokat is, akiket sohasem találtak meg. 
Mivel Tandy Londonból jött, Eve ebben az irányban folytatta a kutatást. Megvizsgálta az ott történt hasonló eseteket, 
de egyik akta olvasása közben sem  szólalt meg fejében a vészcsengő. 
Ezért kiterjesztette Európára a keresést. 
Legérdekesebbnek  egy római  esetet talált,  ahol  a harminchatodik hétben járó terhes nő kisétált az orvosától, ahová 
vizsgálatra érkezett, és azóta nem látta senki. Az eset nagyban 
hasonlított Tandy esetéhez. Az a nő is egy másik városból, Firenzéből költözött az akkori lakhelyére, három hónappal az 
eltűnése előtt. Egészséges volt, egyedül élt, nem volt családja. 
Viszont, ellentétben  Tandyvel,  ez  a nő a terhessége hatodik 
hónapja után hivatásos anya státuszt kérvényezett, és meg  is 
kapta. 
Az eset óta  már csaknem két év telt el. Sophia  Belego 
után nem maradt semmiféle nyom. 
Eve-nek eszébe jutott az időeltolódás. Mivel Olaszországot 
sem hívhatta fel azonnal, feljegyezte a nyomozó nevét, aki az 
üggyel foglalkozott. 
- Hadnagy. 
- Mi az? 
- Már hajnali kettő is elmúlt. New York-i idő szerint. 
- Mennyi az idő ilyenkor Londonban? 
- Még túl korán van - tette  a felesége vállára a kezét 
Roarke, és masszírozni kezdte. - Annak viszont eljött az ideje, 
hogy  lepihenjünk. 
- Még vannak tartalékaim. 
- Néhány óra alvás után még több lesz. 
- Peabody lekérte  a  szükséges  adatokat  a  nemzetközi 
számítógépes rendszerből. Épp azokat vizsgálom. 
- És mennyivel juthatsz előrébb ma éjjel? 
Eve magában elismerte, hogy valójában semennyivel.  Ennek ellenére tiltakozott. 
- Mindent feljegyeztem, és még jelentést kell írnom. 
- Ez várhat reggelig. 
- Ha Tandyt valóban elrabolták, azóta már több mint ötven óra telt el. Szükségem van  az adatokra abból az átkozott 
parkolóházból. Márpedig leghamarabb  reggel  fogom megkapni - majd Roarke  szigorú tekintetét látva  hozzátette. 
Oké,  néhány óra nem árthat. 
Mivel Eve tekintete már-már üvegesen csillogott, Roarke 
ölbe vette, és úgy vitte a felvonóhoz. 
- Találtál valamit? - érdeklődött Eve. 
- Semmi kézzelfoghatót.  Nevek  nélkül sokkal több  időt 
vesz igénybe minden.  Nevesített papírok segítségével sokkal 
mélyebbre tudnék ásni - ráadásul a  nem  regisztrált  számítógép segítségével, amely elrejti a CyberOrség fürkész tekintete 
elől, még a törvény által megengedettnél is mélyebbre. - Jelen pillanatban is fut néhány program. Reggel majd meglátjuk, mire jutnak. 
- Én is gondolkoztam - és Eve megfeszítette fáradt agyát, 
háttérbe szorította az emberrablást, és egy rejtett zugból elővette a gyilkosságot.  - Cavendish,  Bullock,  Róbert Kraus, 
Jacob Sloan... Talán mindhárom Sloan. Itt valami titok  lappang. Szerintem Cavendish dalolni fog, ha egy kicsit  megszorongatom - vetkőzött le, miközben a két  ügy között őrlődött. 
-  Egy ilyen nagy hírű cég  miért bízza  egy  Cavendish-féle 
alakra  New York-i érdekeltségeinek a  képviseletét?  Talán 
személyes okokból, mivel egyáltalán nem olyan éles elméjű, 
mint amire ebben a pozícióban szükség lenne. Bruberry, a titkárnője viszont  nagyon is rafinált,  viszont nem családtag, 
ezért nem engedhetik  meg, hogy a neve  szerepeljen a cégjelzéses levélpapíron. Én  legalábbis így  látom a helyzetet -  mászott be az ágyba. - Copperfield említette, hogy meg akarták 
vesztegetni. Ha  be tudnám bizonyítani, hogy a kérdéses  időben beszélt Cavendish irodájával, elindulhatnék ezen a nyomon. Vagy... 
- Túl sok kávét ittál -  ölelte át Roarke. -  Kapcsolj ki, és 
aludj. 
Hogy a pokolba történhetett ez meg,  gondolta Eve, majd 
rádöbbent, hogy a férjének tökéletesen  igaza van. Valóban 
túlzásba  vitte a kávéfogyasztást. A  gondolatai fáradtan keringtek Copperfield, Byson  és Tandy körül. 
- Lehet, hogy Londonba kell utaznom - motyogta. - Hú. 
Nem lenne nagyszerű, ha valóban egy nemzetközi csirkefogót 
üldöznék külföldön, miközben Mavis megszüli a babát? 
- Frászt. Használj többes számot, különben felpofozlak. 
-Ja, persze. 
Mivel  a gondolatai folyamatosan száguldottak, és a teste 
sem  tudott nyugodni, Eve elhatározta, hogy összeköti  a kellemest a hasznossal. 
Végighúzta az ujját Roarke hátán, a gerince mentén, majd 
a sötétben az ajkával megkereste a száját. 
- Próbálod kihasználni a hétvégét? 
- Ahogy mondod. 
-Jól teszed - mosolyodott el Roarke. - Hajrá. Nem akadályozlak meg benne. 
- Feküdj csak nyugodtan - harapott bele Eve a férje szája 
sarkába, majd végignyalta a nyakát. - De segítségért is kiabálhatsz. 
- Ahhoz túlságosan büszke vagyok. 
Eve kuncogott, és a keze besiklott a férje combja közé. 
- Aha, valóban. Majd szétfeszít  a büszkeség. 
Eve szorosan hozzásimult. Érezte, milyen finom Roarke 
bőrének az íze. Érezte, hogy ver a szíve. Ráfeküdt, és az ajkát 
odaszorította a mellkasára. 
Ez több mint puszta vágy, gondolta lustán. Roarke mellett biztonságban érezte magát.  Ők ketten egy apró közösséget formáltak. Csak szólj, és máris ott vagyok. A múltban, a jelenben, mindig  megtalálták ezt az  egyszerű választ, amely a 
legnagyobb bajból is kisegítette őket. 
A testén érezte Roarke simogató kezét. Egy  pillanatra lehunyt  szemmel  élvezte. Tudta, hogy pontosan ott van, ahová 
tartozik. Majd a sötét csendben találkozott az ajkuk. 
Roarke  meglovagolta a forró érzelemhullámot.  Eve homályban  kirajzolódó alakja,  illata egyre  csak  csalogatták. 
A felesége befészkelte magát a szíve minden zugába, pedig erre előtte más nő nem volt képes. 
Rátaláltak arra a táncra, amelyet mindketten játszi könynyedséggel tudtak követni. 
És a dalra, amelyre Roarke annyira vágyott. 
Eve meglovagolta a férjét.  A tenyerére támaszkodva előredőlt, és a mellét odakínálta a szájának, majd hátravetett fejjel hagyta, hogy maga alá temesse a következő érzelemhullám. 
Lassan, nagyon lassan magába engedte. 
Roarke reszketve suttogott  a felesége fülébe, és végül eljutott a csúcsra. Eve teste ívben  megfeszült, majd előrelendült. 
Egymást ringatták a sötétben. 
Ölelkeztek, majd Eve teste félrecsúszott, de a lábát ekkor 
sem vette  le a férje derekáról. A homlokát az arcához támasztotta, és így maradt egészen addig, amíg a  szervezete megnyugodott. 
- Ez magasan ver minden süteményt - jegyezte meg, mire Roarke  elnevette magát. 
- Még a magasnál is magasabban. 
- Ühüm. Amúgy hány óra? 
- Izé... Nem sokkal múlt három. 
Eve gyors fejszámolást végzett. 
- Nagyszerű - csókolta meg szenvedélyesen a férjét,  és 
gyorsan felült. 
- Mire készülsz, hadnagy? 
- Felébresztek  néhány embert Európában.  Világítás bekapcs,  öt  százalékon! - utasította a rendszert,  mire halvány 
fény kezdett áradni a lámpákból. - Ez a kis testmozgás kipókhálózta az agyamat. 
Roarke összefonta a karját a tarkója alatt. 
- Ezek szerint csak az időt  múlattad velem, hogy ne kelljen  tétlenül várakoznod, amíg néhány szerencsétlent kiugraszthatsz az ágyból vasárnap reggel. 
- Aha. 
- Vagyis kihasználtál. Kösz. 
- Szívesen - és Eve úgy érezte, hogy a feje valóban teljesen kitisztult. - Csak mozgásba lendítem a fogaskerekeket, 
utána lepihenek pár órára. 
Roarke felült. 
- Akkor én  is csinálok valamit. 
- Nem kell  neked is ébren maradnod. 
- Pár perccel ezelőtt még egészen más véleményen voltál 
- lépett Roarke a felesége mellé, és megpaskolta a fenekét. 
Gyorsan  zuhanyozzunk le, és talán mindketten ágyba kerülünk, mielőtt felkel a nap. 
Eve  elsőként Candide  Marrow-t próbálta elérni,  de csak a 
hangposta jelentkezett. Hagyott neki egy üzenetet, majd tovább lépett.  Tandy mostohatestvére következett. 
- Ez disznóság - nyögte egy álmos hang. 
- Briar Rose Marrow? 
- Tudja, hogy mennyi az idő? 
- Magánál vagy nálam? Eve Dallas hadnagy vagyok, New 
Yorkból. A New York-i rendőrségtől. Briar Rose Marrow-val 
beszélek? 
Megmozdult az ágyon heverő, szalmakupachoz  hasonlatos, fekete hajtömeg, amelyet szőke sávok csíkoztak. 
- Ki a franc? 
Eve igyekezett megőrizni a türelmét,  mivel feltételezte, 
hogy hasonló körülmények között ő sem viselkedne másképp. 
- Maga  Briar Rose Marrow? Tandy Willowby  mostohatestvére? 
- Na, és akkor mi van? 
- Mikor beszélt utoljára  a mostohatestvérével, Ms. Marrow? 
- Krisztusom - tűnt föl a szénakupac alatt egy sápadt arc, 
és egy  kialvatlan, véreres  szempár. - Honnan a pokolból tudjam én azt hajnali nyolc órakor? Ki a fene maga? 
- Dallas hadnagy, New Yorkból. 
- Zsaru? Mi dolga Tandynek a rendőrséggel? New York? 
Még a reggeli kávémat sem ittam meg - dörgölte meg az arcát Rose, majd az ágyra szorította a fejét. - Ó, a francba, hány 
orgazmusom lehetett az éjjel? 
- Úgy vélem, ez magánügy. 
- Nem kellett volna annyit innom - horkant fel Rose. 
Miért ébresztett fel vasárnap hajnalban Tandy miatt? 
- Tudta, hogy már hónapok óta New Yorkban lakott? 
- New Yorkban? Komolyan? Tandy babuci New Yorkba 
költözött. 
- Ebből arra  következtetek, hogy mostanában nem  beszéltek egymással. 
- Nem, egészen... - túrt bele Rose  a hajába, majd kimászott az ágyból, és az éjjeliszekrényen heverő kacatok alól kitúrt egy szál  cigarettát. - Várjon, próbálok gondolkodni. Talán júniusban  beszélhettünk  utoljára.  Miért?  Nehogy  azt 
mondja, hogy elkövetett valamit. Ő egyáltalán nem  az a fajta. 
- Eltűnt. 
- Micsoda?  - eresztette le Rose a kezében tartott gyújtót. 
- Eltűnt? Mit ért azon, hogy eltűnt? 
- Csütörtökön látták utoljára. 
- Talán alaposan felöntött  a garatra, és  most alszik valahol. 
- Hogy mondja? 
- Tivornyázott egy sort, habár ez sem vallana Tandyre. 
.   - Ezt fölöttébb kétlem, tekintettel az állapotára. 
- Miféle állapotról beszél? 
- Nem tudja, hogy Tandy  terhes?  Napokon belül megszüli a babáját. 
- Micsoda?  Mi a fene?  Felcsinálták? Tandyt? Ökörség 
de az álom egy pillanat alatt elillant a szeméből.  -  Egy pillanat - gördült le az ágyról. Eve megkönnyebbülten látta, hogy 
nem meztelenül,  hanem alsóneműben aludt. Most felkapott 
egy bő, vörös pólót egy halom ruha tetejéről, és belebújt. 
Azt akarja mondani, hogy Tandyt valaki felcsinálta, és most 
senki sem tudja, hogy hol lehet? 
- Pontosan ezt akarom mondani. Azt állította, hogy június óta nem hallott felőle. Mindig ilyen sok idő telik el két beszélgetésük között? 
Briar Rose leült az ágy szélére, és most valóban meggyújtotta a cigarettáját. 
- Figyeljen,  nekünk semmi közünk egymáshoz.  Az apja 
megözvegyült, és elvette az anyámat, azt a  ringyót, amikor 
még csak tizennégy éves voltam. Rendben, ezzel nincs semmi 
gond - fújta ki a füstöt. - Tandy alig fejezte be az egyetemet, 
máris  lett állása. Engem az anyám magával hurcolt Sussexbe, 
az Isten szerelmére. Tandy ugyan igyekezett jó viszonyba kerülni velem, de  az anyámat egyáltalán nem érdekelte. Amint 
alkalmam adódott, visszaköltöztem Londonba, de rossz passzban voltam, érti? Többnyire csak piáltam és  aludtam.  Nem 
akartam  közösködni senkivel, különösen nem egy Tandyhez 
hasonló, példás életet élő emberrel, aki alig ivott egy kortyot. 
Időnként megkeresett,  akkor beszéltünk egymással - szívta le 
mélyen  a füstöt.  - Végül  tisztességes munkát találtam,  és 
némileg könnyebb lett az életem, de utána sem találkoztunk 
többször.  Egyszerűen nincs bennünk semmi közös. Tavaly 
tavasszal megkeresett. Azt mondta, beszélnünk kell. 
- És beszéltek? 
- Valójában nem. Tudtam, hogy felhúzta magát valamin, 
esetleg eljegyezték, vagy már megint előléptették.  Megjátszottam a hülyét, mert  a királyfiról, akivel akkor jártam, kiderült, hogy mégis egy béka, és dobott egy ostoba szöszi miatt. 
Dögöljön meg.  Megittunk egy kávét, de nem tudtam uralkodni magamon, és valósággal neki estem. 
- Utána nem beszéltek? 
- Pár  hétre  rá már nagyon  gyötört a lelkiismeretem,  elmentem  hozzá,  de akkorra már elköltözött. Csak annyit tudtam meg, hogy külföldre ment, valószínűleg Párizsba. Bőszszántott, hogy nem avatott be a terveibe, de a dühöngésen kívül nem tehettem semmit. Ezek szerint babát vár? 
- Ahogy mondja. Ismeri Aaront? 
- Vele találkozgatott. Épp hogy csak nem költöztek össze. 
Uncsi pasi. Ő is New Yorkban van Tandyvel? 
- Tudomásom  szerint  nincs. Meg  tudná adni a teljes nevét, és a számát, vagy a lakcímét? 
- Aaron Applebee.  Azt hiszem, Chelsea-ben lakik. A The 
Times újságírója. Arra céloz, hogy az a gazember felcsinálta, és 
otthagyta? 
- Épp erről akarok vele beszélni. Tandy mással is randevúzott? 
- Ő aztán nem.  Egyszerre mindig csak egy férfivel járt, 
méghozzá  hónapokon  keresztül.  Mocskos  gazember.  Talán 
Tandy hazajött, hogy leszedje a fejéről  a keresztvizet. Felhívok 
pár embert. Ha egy lányból anya lesz,  az  haza akar menni, 
vagy nem? 
- Köszönöm a  segítséget. Ha eszébe jut  még valami, vagy 
megtalálja a mostohatestvérét, hívjon vissza. 
Eve  utasította a számítógépet, hogy keresse  ki Aaron 
Applebee adatait, a linkszámát és a címét. 
Amikor felhívta,  és csak a  hangposta válaszolt, úgy döntött, hogy nem hagy neki  üzenetet, inkább  alaposabban beleássa magát az adataiba. 
Aaron  Applebee,  született  2030.  június  5én az  angliai Devonshire-ben. 
A számítógép közönyös hangon folytatta a szülei felsorolásával, majd rátért a féltestvéreire. Mint ahogy azt Briar Rose 
mondta,  állandó munkatársa volt a The London Titnesnak. Már 
nyolc éve dolgozott az újságnál. Nem nősült meg, és nem szerepelt  a rendőrségi nyilvántartásban  sem.  Egész  életében 
mindössze  csak néhány közlekedési szabálysértést követett el. 
Öt éve lakott ugyanazon a lakcímen, Chelsea-ben. 
Az igazolványképe jóképű, széles arcú, szőke férfinak mutatta. Öt láb tíz hüvelyk magas volt, és százhatvan fontot 
nyomott. 
Első pillantásra higgadt, nyugodt életvitelt folytató ember 
képe bontakozott ki Eve szeme előtt. Egy átlagos pasasé. 
- El akarok beszélgetni veled, Aaron. 
Eve újra megpróbálkozott az otthoni linkjével, de amikor 
a készülék ismét a  hangpostára  irányította, letette. Utána 
megnézte, ki foglalkozott a római üggyel, átrágta magát az 
olasz rendőrség szervezeti felépítésén,  és  végül talált valakit, 
aki az  egységében dolgozott, tökéletesen beszélt  angolul, és 
megígérte, hogy előkeríti Triveti felügyelőt, és megkéri, hogy 
hívja vissza. 
Kiegészítette a jegyzeteit, majd felállt, és kitűzte a táblára 
Aaron Applebee képét. Amikor a konyha felé fordult, Roarke 
lépett az irodájába. 
- Nem ihatsz több kávét - jelentette ki határozottan. 
- Csak még egyet. Egy római hívást várok. 
- Akkor igyál kapucsínót. Koffeinmentest. Sőt abból én is 
kérek egyet. 
Eve elhúzta a száját. 
- A koffeinmentes löttyök nem érnek  semmit. 
- A szemed alatti karikákból úgy látom, már eddig is túl 
sok koffein került a szervezetedbe. Mi újság Rómában? 
- Történt ott egy bűncselekmény,  amely nagyon hasonlít 
Tandy  esetéhez, és végre találtam egy rendőrt, aki ért angolul 
- és mivel Roarke követte a konyhába, esélye sem maradt arra, hogy igazi kávét igyon. - Mellesleg beszéltem Tandy mostohatestvérével. 
Gyorsan ismertette a  férjével a beszélgetés lényegét, és 
mire a  végére ért,  az AutoSéf is  elkészítette  a két habos 
kapucsínót. 
- Hogy állsz az angol szlenggel? 
- Viszonylag folyékonyan beszélem. 
- Mit jelent az, hogy uncsi? 
 
- Unalmas. 
- Akkor nem jártam messze az igazságtól. Megadta Aaron 
vezetéknevét.  Applebee-nek hívják. A The London  Timesnái 
dolgozik, és Chelsea-ben lakik. Az apja és az anyja is többször 
megnősült, illetve  férjhez ment,  jelenleg  külön élnek. Született egy fészekalja féltestvére. 
- Ettől a példától biztosan nagy kedve támadt a nősüléshez. 
- Mondjuk. A riporterek rengeteg forrást igénybe vesznek 
a munkájukhoz. Ha a  fejébe vette,  hogy megtalálja Tandyt, 
akkor képes lehetett rá. Talán úgy döntött, mégis kell neki a 
gyerek, vagy eddig nem is tudott róla, és amikor a  fülébe jutott  a hír, elöntötte a düh, és átrepült az államokba. Az is elképzelhető,  hogy most alussza ki a szombat esti  mámorát, 
mindenesetre a linket nem veszi fel. 
- Mint ahogy az is,  hogy Tandy egyszerűen odébbállt. Hiszen már korábban is megtette. 
- Aha - gondolt Eve a valószínűség-számításra,  amely ötven százalékot adott ennek  a lehetőségnek. - Viszont fogadni 
mernék, hogy amikor elköltözött Londonból, előtte összepakolta a holmiját, kifizette a főbérlőjét, és felmondott a munkahelyén. New Yorkban egyiket sem tette meg. 
- Nem -  masszírozta meg  a felesége  vállát Roarke. 
Nem tette meg. 
- Tehát -  nyomott el Eve egy ásítást - jutottál valamire a 
számokkal? 
- Kiderült  néhány  érdekes dolog, de mielőtt megmutatom, más szemszögből is meg akarom vizsgálni. 
- Ez egészen úgy hangzott, mint egy terv. Miért nem fekszel  le? Beszélek ezzel  az olasszal, és én  is bebújok  melléd az 
ágyba. 
- Nem megy. Ha magadra hagylak, és csak pár  óra múlva 
jövök vissza, az asztalra borulva fogsz hortyogni. 
- Nem is hortyogok. 
- Dehogynem. Még a halottak is felébrednek tőled. 
- Nem igaz! - vagy mégis? 
Roarke elmosolyodott, majd a tábla elé lépett. 
- Sok mindent megtudtál, pedig nem volt sok időd. 
- Viszont nincs közte semmi, amiből ki lehet találni, hogy 
hol van most  Tandy, és  hogyan került  oda. Olaszországban 
sohasem találták meg az eltűnt nőt. 
- Csak azért,  mert nem Olaszországban dolgozol - gondolt vissza az anyjára Roarke. Őt sem keresték ilyen nagy erővel. Neki sem volt senkije, de a múltat már nem tudja megváltoztatni. -  Nézz magadra. Kétfrontos háborút viselsz, és 
nemsokára elfogynak a tartalékaid. 
- Tandynek talán már most késő - intett fejével a lány 
képe felé. - Csak annyit tehetek érte, hogy igyekszem. 
Amikor jelezni kezdett a linkje, megpördült, és  azonnal 
felkapta. 
- Dallas. 
- Triveti. Visszahív,  ahogy ígér  - mondta Triveti vaskos 
olasz akcentussal. 
- Köszönöm, hogy ilyen gyorsan jelentkezett, felügyelő. 
- Örömmel segítek. De scuzi, az angolul  tudásom kevés. 
- Én még annyit sem beszélek olaszul - pillantott Roarke 
felé Eve. - Viszont  itt áll mellettem valaki, aki segít, ha elakadunk. Pár évvel ezelőtt maga nyomozott egy eltűnt terhes 
nő után. 
- Sophia Belego volt a neve.  Akadt egy ugyanilyen ügye. 
- Tandy Willowby - árulta el Eve, majd gyorsan vázolta a 
lényeget, és amikor a felügyelő nem értett  néhány részletet, 
Roarke olaszul megmagyarázta.  - Mint ahogy a magáé, az én 
Sophiámnak sem volt családja, semmi sem kötötte a városhoz, 
ahonnan eltűnt. Az izé... momento.  A bankszámlájához nem 
nyúltak az eltűnése óta. A ruhája, a tárgyai a lakásban maradtak. Aznap, amikor eltűnt, még beszélt  vele az egyik szomszéd. Szerinte Sophia... Hogy mondják angolul: lieto? 
- Boldog volt - fordította le  Roarke. 
240 
- Si,  boldog volt  és izgatott. Épp készült meglátogatni 
dottore. 
- Az orvosát. 
- És  babaholmit vásárolni. Dottore szerint jól volt. Egészséges. Erős. Egyeztették appuntamento. 
- A szülés időpontját. 
- Az időpontot - ismételte meg Triveti. - Egy hét múlva 
várta a babát. 
- Gondolom - mondta Eve. 
- De nem  vásárolt semmit,  legalábbis  Rómában  nem. 
Minden  egyes eladóval beszéltem. Nem  látták, miután otthagyta a dottorét.  Nem utazott buszon, vonaton vagy siklón. 
Nem használta az útlevelét, nem is vitte  magával.  Megtaláltam a lakásán. Nem küldött üzenetet senkinek, és nem  is beszélt senkivel. Nem találtam olyan nyomot, amin elindulhattam volna. 
- A kórházakban, a szülészeteken, vagy a halottasházakban sem? 
- Semmit. Kerestem a gyerek apját, de senki sem ismerte. 
Sem Rómában, sem Firenzében. Minden erőfeszítésünk hiábavaló volt. Nem találtuk meg a nőt. 
Roarke segítségével Eve megtudta a nyomozás részleteit, 
kért egy példányt az aktából, és beleegyezett, hogy a későbbiekben beszámol a saját eredményeiről, ha lesznek. 
Befejezte a beszélgetést, és a jegyzeteire meredt. 
- Ezeket  mind össze kell rendeznem. 
- Először aludd ki magad. 
-Megígértem a hadnagynak az eltűnésieknél, hogy minden anyagomból kap egy másolatot. Le kell... 
- Azt hiszed,  hogy azóta is a számítógépe előtt  ül, és arra 
vár, hogy... - pillantott az órájára - vasárnap hajnali háromnegyed ötkor anyagot küldj neki? 
-Nem, de... 
- Ne kényszeríts rá, hogy erőszakkal vonszoljalak ágyba. 
Fáradt vagyok, és véletlenül még nekikoccantanám párszor a 
fejed a falnak, pedig nem szeretném leverni a vakolatot. 
- Ha-ha. Oké, oké, csak előtte hadd próbáljam meg még 
egyszer  Applebee-t.  Hallgass  végig,  és  ne  vitatkozz.  Ha 
Tandy hozzá utazott, tiszta fejjel bújhatok ágyba. 
- Te is nagyon jól tudod, hogy nem hozzá ment. Rendben, még egyszer próbálkozhatsz, de azután vége. 
- Roppant erőszakos tudsz lenni, ha fáradt vagy. 
- Még erőszakosabbá válok, amikor látom, hogy végkimerülésig hajtod magad. 
Eve újra tárcsázta Aaront, de megint a hangposta felelt. 
- A francba! 
-Ágyba. Vagy kialszod  magad, vagy megismerkedsz  a 
sötét oldalammal, mert  lefoglak, és erőszakkal töltök beléd 
egy adag altatót. 
- Egyedül? Nem fog menni - állt fel Eve, és egy pillanatra megszédült. Ebből tudta, hogy Roarke  igazat beszélt. Valóban nagy szüksége van pár óra pihenésre. 
Csak két óra, gondolta. Csak kettő, legfeljebb három, pillantott Tandy képére, miközben Roarke nyomában kisétált az 
irodájából. 
- Nehezebb, mint egy gyilkossági ügy - jegyezte meg. 
- Komolyan? 
- Az én áldozataim már halottak, nekem  pedig azt kell 
kiderítenem, ki és miért rabolta el tőlük az életüket. így igazságot tudok nekik szolgáltatni. Most  viszont egyszerűen fogalmam sincs, hogy Tandy él, meghalt, bántották, elrabolták, 
vagy egyszerűen csak fogta magát, és odébb állt? Lehet, hogy 
még él, és bajban van, de nem  tudom, mennyi időm maradt 
arra, hogy megtaláljam.  Ráadásul lehet, hogy  az ügye végül 
amúgy is hozzám kerül, mint gyilkossági ügy. 
- Meg fogjuk találni. 
A hálószobába érve  Eve  az  órára pillantott, és  arra gondolt, Tandy eltűnése óta már hetvenegy óra eltelt. 
Tizenötödik fejezet 
Eve-et egy fehér villanás ragadta ki a feneketlen sötétségből, 
amelybe  a kimerültség taszította. Kisbabák bömböltek, aszszonyok zokogtak körülötte, és annak ellenére, hogy hallotta 
a hangjukat, egyedül volt a hatalmas, fehér dobozban.  Megpróbálta  áttörni a falat, de az  acélkeménységűnek bizonyult, 
és csak annyit  ért el, hogy vörös ujjnyomokat hagyott a fehér 
felületen. 
Amikor lepillantott, látta, hogy friss vér borítja a kezét. 
Kinek a vére?, tűnődött, miközben a fegyvere után nyúlt, 
de a tokban mindössze egy apró, véres kést talált. Természetesen felismerte. Gyermekként  ezzel ölte meg az apját. 
Ha hajdan elég volt, akkor  most is elégnek kell lennie. 
Megmarkolta, és elindult a  fehér fal mentén. 
Mikor hagyják abba a sírást? Egyáltalán abbahagyják valaha?, merengett, de úgy vélte, egyáltalán nem hibáztathatja 
a hangok gazdáit. Kisbabák, akiket kiszakítottak az anyaméh 
ölelő melegéből, és egyből a  valóság  rideg fényébe löktek. 
Mindezt  fájdalom  és  vér közepette, miközben hallották  az 
anyjuk sikolyát. 
Kegyetlen kezdet. 
A fal  elkanyarodott,  a doboz alagúttá változott.  Eve rádöbbent,  hogy a környezete igencsak  hasonlít a hullaház folyosójára. Születés és halál, az emberi élet kezdete és a vége. 
Az alagút  elkanyarodott, és Eve megpillantotta a földön 
fekvő Mavist. 
- Hé! Hé! - de ahogy szaporázni kezdte a lépteit, Mavis 
elmosolyodott és feléje intett. 
-Jól vagyok. Remekül. Csaknem szuperül. Inkább a többieknek segíts. 
- Miféle többieknek? Hol vannak? 
- Ez a nagy kérdés, ugye? Amit meg kell oldanod, mielőtt 
megszülöm a babát. Emlékszel még, mit tanultál a tanfolyamon? 
- Jelest kaptam. 
- Tudtam, hogy számíthatok rád.  Közeleg a nagy  nap, 
Dallas. El ne késs. Tandy is számít rád. 
A feje felett elrepült egy,  a csőrében fehér csomagot tartó 
gólya. Eve  lebukott és elkáromkodta magát. 
- Ott jön a másik! - kacagott Mavis. - Talán Tandy felé 
igyekszik. Jobb, ha gyorsan követed. Hamarosan kézbesíti  a 
csomagot. 
Eve futólépésben elindult, majd hátranézett. Mavis a feje 
tetején állt, a lábával a fehér falon támaszkodott. 
- Bent tartom, amíg végzel. 
- Az nem lesz jó - suttogta Eve, ennek ellenére tovább 
üldözte a gólyát. 
Megpillantott egy, a falba süllyesztett kockát. A  belsejében Natalie Copperfield feküdt egy asztalhoz kötözve. Szeme 
körül, amelyből könnycseppek  csorogtak, monokli sötétlett. 
A nyakára szorosan rátekertek egy kék övet. 
- Nem jött ki - zokogta. - Rossz  az eredmény.  Újra ki 
kell számolnom. Ez a munkám. Megöltek miatta - fordult 
Eve felé -, de akkor sem jött ki. 
- Ennél többet kell mondanod. 
- A számokkal,  amelyeket  nem  adtam össze,  minden 
rendben. Még  nem találtad  meg?  Még nem találtad  meg 
Tandy ? 
Eve egy ajtó elé ért. Rángatni kezdte,  majd belerúgott, 
amikor nem engedett az akaratának. Amikor sikerült kinyitnia,  egy fehér szobát pillantott meg. Odabent észrevette 
Tandyt. Rákötözték egy nőgyógyászati vizsgálószékre. Pontosan olyanra, mint amilyet a tanfolyamon is látott. 
A lepedőt vér áztatta át, Tandy  arcán  izzadságcseppek 
csillogtak. Hatalmas pocakja szemérmetlenül hullámzott. 
- Mindjárt kint van a baba - zihálta. - Nem tudom viszszatartani. 
- Hol az orvos? Hol a szülésznő? 
- Nem  tudom  visszatartani - ismételte meg Tandy. - Siess! Siess! 
Abban  a pillanatban, ahogy Eve rohanni kezdett, Tandy 
eltűnt. 
A lába  alatt megnyílt a padló.  Zuhanás közben továbbra 
is gyereksírást és női sikolyokat hallott. 
Keményen nekicsapódott a földnek. Erezte, hogy karjában 
elroppan a  csont. Egy hideg, roppant hideg szobába érkezett, 
amelyet mindössze az ablakon át becsorgó  sápadtvörös vény 
világított meg. 
- Ne -  küzdötte remegve négykézlábra magát. - Ne. 
Vérbe fagyott apja előtte hevert. A kezéről, az ujjai között 
tartott apró késről  is az ő vére csöpögött. 
Miközben nézte, az apja feléje fordította a fejét, és élettélen szemével rámosolygott. 
- Mindig visszatérünk a kezdetekhez, kicsi lány. 
Eve zokogva  tért magához az  álomból.  Erezte,  hogy 
Roarke szorosan átöleli. 
- Csak  álom volt.  Minden rendben, csak álmodtál. Itt vagyök. 
- Oké - szívta be  mélyen a férje bőrének az illatát Eve, és 
megnyugodott. - Oké. Nem volt nagyon vészes. 
- Hiszen  reszketsz - kapcsolta  be egyetlen  paranccsal 
Roarke a világítást, majd a kandallóban is felszította a tűzet. 
- Inkább különösnek találtam, nem pedig félelmetesnek. 
Különösnek és hátborzongatónak. 
- Már megint  táncoló számokat láttál? - kérdezte Roarke 
könnyedén, de jottányit  sem lazított  a szorításán. - Esetleg 
repülő kisbabákat? 
- Ezúttal nem  - próbált megnyugodni Eve. - Almomban 
összekeveredett a két ügy - közölte, miután mindent elmesélt 
Roarke-nak. - Ráadásul a fináléban visszatért az apám is. 
- Feküdj vissza. Próbáld meg elfelejteni. 
Eve hagyta, hogy  a  férje lefektesse,  majd hozzábújt,  de 
közben tudta, hogy sem elfelejteni nem lesz képes az álmát, 
sem újra elaludni. 
- Mintha siettettek volna. Úgy éreztem, minél hamarabb 
meg  kell találnom Tandyt, de amikor végül  rábukkantam, 
akkor sem mentem vele  semmire. Aztán Natalie Copperfield 
is ott volt, én pedig csak arra tudtam gondolni, hogy jobbat 
érdemelne nálam.  Csapdába esett a számok között. Amíg ki 
nem  szabadítom,  állandóan ki  kell számolnia a helyes  végeredményt. 
- Úgy vélem, semmi  értelme arról győzködni téged, hogy 
túlságosan kimerít a két,  egy időben vállalt ügy. 
- Nem, valóban semmi értelme. 
- Akkor legalább arra  hadd emlékeztesselek,  hogy  nem 
vagy  egyedül  abban a fehér alagútban, abban a fehér helyiségben, sőt még a dallasi  szobában sem. Többé már nem. 
Eve hátrahajtotta a fejét,  felemelte a kezét, és megsimogatta Roarke arcát. 
-Hálaistennek. 
Roarke homlokon csókolta a feleségét. 
- Végül is  sikerült három órát aludnod. És most? Vissza a 
mókuskerékbe? 
Mindenesetre  amikor Roarke  ragaszkodott  egy  kiadós 
reggelihez, Eve nem tiltakozott. Sőt ő maga programozta be 
az AutoSéfet, miközben a férje felöltözött. 
- Micsoda  vasárnap!  A kedves feleségem szolgálja fel a 
reggelit. 
- Kiérdemelted - vetett egy vészjósló pillantást a macska 
felé Eve, amikor Galahad elkezdett az asztal körül sündörögni. -  Te viszont nem - ennek ellenére  az állat szánalmas sóvárgása láttán  visszament az AutoSéfhez, és kért egy adag fasírtot és egy kis szelet tonhalat. 
-  Csak játszott veled - kapott be Roarke egy falat tojást. 
- Tudom, de képtelen lennék evés közben  nézni  a könyörgését. Gondolkodni szeretnék - közölte. 
- Mint mindig. 
- Az olasz ügy nyugtalanítóan hasonlít az enyémre. Ha a 
két eset kapcsolatba hozható, akkor nagyon valószínű, hogy 
Applebee teljesen ártatlan, és olyasvalaki követte el, aki terhes 
nőket szemel ki áldozatnak. 
- Olyan terhes nőket, akik közel állnak a szüléshez, nincs 
említésre méltó családjuk, és nemrég költöztek el a régi lakóhelyükről egy idegen városba. 
- Ahogy mondod. Igaz,  hogy nem találtunk több esetet, 
de ettől még előfordulhatott. Ha az eltűnteknek nincs senkijük, akkor az eltűnésüket sem jelentik. Esetleg a számítógépes 
rendszernek adott keresési feltételek nem pontosan fedték a 
rögzített adatokat. Ebben az esetben akár százfelé is vezethetnek a nyomok. 
Roarke  elgondolkozva vett egy  palacsintát,  és  alaposan 
meglocsolta juharsziruppal. 
- Rómától New Yorkig  igencsak hosszú az út. Ráadásul 
Sophia Belegót sohasem  találták meg, amiből arra lehet következtetni, hogy az elrablójuk később végzett velük,  és  eltüntette a testeket. 
- Vagy csak a nővel  végzett.  A kisbabáknak igencsak jó 
áruk van. 
- Feketepiac, emberkereskedelem, törvénytelen örökbefogadás. Igen, igazad van, egy kisbaba tényleg rengeteget ér. 
Eve  felszúrt a villájára egy falat palacsintát, és annak ellenére,  hogy folyt róla a szirup, még alaposan bele is mártogatta. Roarke nem tudta borzongás nélkül figyelni. 
- Tönkremegy az összes fogad - jegyezte meg. 
- Micsoda? Ó, a fogaimmal minden rendben - csattogtatta meg  Eve a fogsorát. - Szeretem az édeset. Mellesleg  az is 
elképzelhető, hogy egy utazó pszichopatával kerültünk szembe, aki szereti a változatosságot. Talán ha elég mélyre ásnék, 
előkerülne valami, ami összeköti Tandyt és Belegót. Esetleg 
valami üzleti ügy áll a háttérben. A nyílt utcáról rabolták el 
őket, Belegót ráadásul fényes nappal. Ezenkívül másban is hasonlít egymáshoz a két eset. Mindketten Európában estek teherbe. 
Roarke álmélkodva nézte, ahogy Eve megmárt egy szelet 
szalonnát  a juharszirupban. Acélos felesége úgy  evett, akár 
egy ötéves gyerek. 
- Ezek szerint úgy véled, inkább odaát gyökerezik az ügy, 
mint itt, nálunk. 
- Ez csak egy kósza gondolat. Még rágódom rajta egy darabig, és utána leírom Smith-nek. Talán az eszébe jut róla valami. Ez sokkal inkább az ő szakterülete, mint az enyém. 
- Szólj, ha majd végeztél, és  beszámolok róla, hogy halad 
a mi kis projektünk. 
- Máris hozzáláthatsz. 
- Az egyik akta olyan, mintha később került volna a többi 
közé, pedig nem. Ez világosan látszik, ha az ember ízekre szedi. A kiadások és a költségek egy része visszamutat önmagára, 
és egy elkülönített költséghányad is tartalmazza ugyanazt a 
bevételt, amely  egy másik számlára  került, méghozzá egy 
adómentes számlára, ahová nem lenne szabad átutalni. Legalábbis a rendelkezésemre álló csonkított adatok alapján. 
- Te akartad, hogy így legyen. 
- Igaz. Ez a folyamat apró változtatásokkal, de többször is 
megismétlődött. Talán valaki csak el akart  rejteni  egy nagyobb összeget, vagy elkerülni az adózást, de az is elképzelhető, hogy pénzt mostak. 
- Mekkora összegről van szó? 
- Még nem tudom pontosan. Kösz - tette hozzá Roarke, 
amikor  Eve újratöltötte a kávéscsészéjét. - Nagyon  ügyesen 
végezték a tranzakciókat,  és mélyebbre kell ásnom magam a 
pontos válaszhoz, de annyit mindenesetre már most mondhatok, hogy  tekintélyes összegről beszélünk. 
- Körülbelül? Milliókról? 
- Figyelembe véve, hogy milyen régóta folyt az átutalgatás, nagyságrendileg valóban ennyi lehet - simította le Roarke 
a haját. - Ez már elég indíték egy kettős gyilkossághoz. 
- Egy  ekkora összeg bármilyen bűncselekmény elkövetéséhez elég indíték. Ha megengeded,  hogy vessek  rá egy pillantást, be tudom azonosítani az ügyfelet. 
- Előbb szeretném befejezni, amit elkezdtem. 
- Azért,  mert te csonka adatokkal dolgozol, én is csak sötétben tapogatózzak? 
- Ennyire kicsinyes és rosszindulatú lennék? - tűnődött el 
Roarke egy pillanatra. - Lehet, de ebben az esetben szeretnék 
egy teljes, részletes anyagot a kezedbe tenni. Viszont legalább 
nem kell tétlenül várakoznod. 
Ez igaz, gondolta Eve. 
- Felhívok még néhány embert. 
- Attól,  hogy mi vasárnap is dolgozunk,  ez  azért még 
nem általános. 
- Ennyire kicsinyes és rosszindulatú lennék? 
Roarke elvigyorodott, és megveregette a felesége kezét. 
- Úgy illünk egymáshoz, mint borsó és a héja.  Viszont ha 
te megrángathatsz néhány zsinórt, én is kérhetem McNab segítségét. 
- Megkapod - mondta Eve, majd hátradőlt és végigsimított a hasán. - Mindjárt szétdurranok. 
- Nem csoda. Magadba öntöttéi egy liter juharszirupot. 
- Annyit azért biztosan nem - ennek ellenére, miközben a 
link után nyúlt, Eve szinte hallotta, hogyan zuborog a gyomrában az édesség. 
Már várta egy üzenet az Ötvennyolcadik utcai  parkoló 
igazgatójától. A diszkeket letörölték.  Ez a nyom zsákutcának 
bizonyult. 
Alig fejezte  be a hívásokat,  és indult  el az irodája  felé, 
amikor betoppant Mavis és Leonardo. 
- Tudom,  hogy  dolgozol  -  markolta  Leonardo kezét 
Mavis. A szeme  alatti karika nyugtalan éjszakáról árulkodott. 
- látod, nem megmondtam, hogy dolgozik? Találtál már valamit? 
- Elbeszélgettem  egy csomó emberrel. Mondtam, hogy 
azonnal felhívlak, amint bármit is megtudok. 
- Ezzel tisztában vagyok, de... 
- Egész éjjel alig aludt valamit - szólalt meg Leonardo. 
Nem is reggelizett. 
- Én is itt vagyok - nyafogott Mavis. - Ne beszélj úgy rólam, mint egy hülyéről - húzódott távolabb tőle. - Nem tudom kiverni a fejemből Tandyt. Hogyan is tudnám? Bárcsak 
segíthetnék. Biztosan akad valami, amit én is megtehetek. 
- Azzal  segítesz a legtöbbet, ha hazamész, és hagyod, 
hogy végezzem a dolgomat. 
- Neked  sem  kellene hülyének nézned! -  csattant fel 
Mavis. - Terhes vagyok,  nem pedig fogyatékos. Tandy a barátnőm, és bajba került. Képtelen vagyok  tétlenül ülni otthon. 
- Akkor ülj le itt, nálunk - javasolta Roarke. 
- Nem akarok leülni. Látod ezt? - mutatott bíborvörös, 
zselébetétes cipőjére Mavis. - Lábnak hívják, és azért nőtt, 
hogy álljak rajta. Aki legközelebb azt akarja, hogy leüljek, lefeküdjek, vagy egyek valamit, bárki  is legyen, nagyon csúnya 
véget ér. 
A beálló néma csöndben három szempár meredt Mavisre. 
Úgy nézték, mintha házi készítésű  pokolgép állna az orruk 
előtt. 
- Erős vagyok és egészséges - vett jó nagy levegőt Mavis. 
Nem fogom otthon mereszteni a hájas seggemet,  miközben 
Tandy eltűnt. Azt  hiszed, nem látom, hogy  te  sem aludtál 
rendesen? - mutatott Eve-re. - Azt hiszed, nem tudom, mekkora szívességet kértem tőled? A helyemben te sem tudnál 
nyugton maradni. 
- Nem  vagyok  a helyedben, mint ahogy a seggem  sem 
hájas, és nem is  meresztem. Igen, valóban hatalmas szívességet kértél, és  ha azt akarod, hogy  teljesítsem,  akkor ülj le, 
fogd be a szád, és hagyj dolgozni. Lotyó. 
Egy pillanatra ismét  csönd  ereszkedett a szobára. Mavis 
elvörösödött, majd felkapta az állát. 
- Te vagy a lotyó - ült le végre, mire szinte mindenki 
megkönnyebbülten felsóhajtott. - Ne haragudj - szorította a 
szemére a tenyerét Mavis. - Mindenkitől tengermély elnézést 
kérek.  Kérlek, ne küldj haza - ejtette le a kezét.  - Kérlek, adj 
valamit, amivel leköthetem magam. 
- A jegyzeteim  alapján sorold időrendbe az  eseményeket. 
Úgy könnyebben és gyorsabban megírom a jelentésemet. Kávét is főzhetsz. 
- Oké. Oké. 
- Majd én főzök - pillantott Mavisre  Leonardo. - Én is 
szeretném elfoglalni magam valamivel. 
Mavis megfogta és az arcához szorította a kezét. 
- Esetleg csinálhatnál  nekem  reggelire egy  jeges gyümölcslét. Olyat, amilyet  csak te tudsz - és amikor Leonardo 
előrehajolt, hogy megcsókolja, Mavis a két tenyere közé fogta 
az arcát. - Te vagy a legcsodálatosabb  ember az  életemben. 
Ne haragudj rám. 
- Most, hogy mindenki megcsókolta a másikat,  és bocsánatot.. . - kezdte Eve. 
- Téged még nem csókoltalak meg.  És téged  sem - mosolygott Mavis kacéran Roarke felé. 
Roarke válasz helyett Mavis mellé lépett, és megpuszilta. 
- ...esetleg nekiláthatnánk a dolgunknak - fejezte be Eve 
a mondatot. - Roarke, amint megérkezik McNab, rögtön beküldőm hozzád. Leonardo, csinálj egy jó erős kávét - állt fel 
Eve, amikor Leonardo nem a konyha felé, hanem az  ellenkező 
irányba indult, majd miután eligazította,  Mavis elé tolt egy 
kisebb teljesítményű számítógépet. 
- Kösz, hogy lelotyóztál. Szükségem  volt rá. 
- Szívesen, máskor is. 
- Dallas, elárulnád, hogy mit tudtál meg eddig? 
Eve, miközben  beállította a számítógépet, gyorsan  elmondta Mavisnek a lényeget. 
- Már ilyen rövid idő alatt is rengeteget haladtál. Felnyitottad a szememet. Tandyvel mindig csak a jelenről és a jövőről beszélgettünk,  a múlt sohasem került  szóba. Mit gondolsz... Szerinted visszament a gyerek apjához? Vagy talán 
csak szeretne egyedül lenni néhány napig? 
- Megint felhívom Aaront, akkor majd kiderül. 
- Dallas? Bármi is lesz a vége, tudnod kell, hogy szörnyen 
hálás vagyok neked, és nagyon szeretlek. 
Eve könnyedén Mavis vállára tette a kezét. 
- Nyomozás közben nincs  érzelgősség. Láss hozzá a feladatodhoz. 
- Már kezdem is. 
Eve visszament az íróasztalához, és megpróbálta felhívni 
Aaron  Applebee-t,  majd Mavis felé pillantott,  és védett 
üzemmódba kapcsolta a linket. 
Ezúttal a férfi felvette. 
- Itt Applebee. 
-Dallas hadnagy vagyok,  a New  York-i rendőrségtől. 
Nehéz magát elérni, Mr. Applebee. 
- Glasgow-ban voltam, ott készítettem egy riportot. Épp 
most estem haza - dörgölte meg Applebee az arcát,  amely 
már napok óta nem látott borotvát. - Mit is mondott, kicsoda 
maga, és honnan hív? 
- Dallas hadnagy, a New York-i rendőrségtől. 
-Jó reggelt. Nagyon meglepett. Miben segíthetek? 
- Elárulhatná,  mikor találkozott utoljára Tandy Willowby-vel. 
- Tandyvel? - változott  meg  egyetlen  pillanat  alatt 
Applebee arckifejezése. Eve-nek olybá tűnt, mint aki  váratlanul  ismét  reménykedni  kezd valamiben.  - Maga ismeri 
Tandyt. Ott van? Ott van, New Yorkban? Sohasem  gondoltam volna... Megszülte a babát, igaz? Istenem, máris felülök 
egy siklóra, és néhány óra múlva én is ott leszek. 
- Mr. Applebee, maga Ms. Willowby születendő gyermekének az apja? 
- Igen, igen, persze,  hogy én vagyok. Születendő? Ezek 
szerint még mindig terhes? - remegett meg a hangja, de az 
arcán ismét kigyúlt a remény. - Akkor még nem késtem el. 
- Azt állítja, nem tudta, hogy Ms. Willowby New Yorkban lakott. 
-Nem.  Tandy... Mi... Ez  nagyon bonyolult. Mit ért 
azon, hogy lakott? 
- Ms. Willowby csütörtök este eltűnt. 
- Eltűnt? Nem értem, mire céloz azzal, hogy eltűnt. Várjon, várjon már egy rohadt pillanatra - majd Applebee leült, 
és szemmel látható erőfeszítéseket tett arra, hogy összeszedje 
magát. - Honnan veszi, hogy csütörtökön eltűnt? 
- Este hatkor eljött a munkahelyéről, de a  lakására már 
nem érkezett meg. Nem ment el az  előre megbeszélt találkozóira. Nem hívta fel sem a szülésznőjét, sem a főnökét, sem a 
barátait. Én nyomozok utána. 
- Tandy terhes.  Bármelyik pillanatban szülhet.  A kórházakban  már kereste? Persze hogy kereste - felelte meg azonnal a saját kérdését, mielőtt Eve szóra nyithatta volna a száját. 
- Rendben, nyugodjunk  meg. Ne veszítsük el  a fejünket 
ennek ellenére a halántékához kapott, mint aki erővel akarja a 
helyén  tartani a sajátját.  - Talán hazajött.  Talán hazajött, 
csak én  nem voltam itthon. 
- Egyetlen New Yorkból induló járatra sem foglalt jegyet. 
Mr. Applebee,  milyen volt a kapcsolatuk, amikor  Ms. Willowby elköltözött Londonból? 
- Feszült. Úgy is mondhatnám, hogy megviselt. Rettentő 
ostobán viselkedtem. Talán pánikba estem, vagy Isten tudja. 
Nem terveztünk... Csak megtörtént. Mármint Tandy teherbe 
esett, én pedig  mindent elrontottam. Úgy viselkedtem, mint 
egy utolsó  jöttment. Azt tanácsoltam neki, hogy vetesse el, 
mire roppant dühös lett rám. Naná, hogy is reagálhatott volna másképp - szorította  a szemére  a kezét. - Istenem, Istenem. Mekkora állat voltam. Veszekedtünk. Tandy kijelentette, hogy mindenképpen megszüli a gyereket, legfeljebb utána 
örökbe  adja. Ez ellen én sem tiltakoztam. Azt hiszem, egy 
örökbefogadásokat intéző ügynökséget is megkeresett. Attól 
a pillanattól kezdve szinte szóba sem állt velem,  én pedig 
olyan átkozottul nyakas voltam. 
- Miféle ügynökségről beszél? 
- Fogalmam sincs. Akkortájt nem sokat beszéltünk, főleg 
csak marakodtunk. Viszont  egyszer csak meggondolta magát. 
Hagyott nekem egy üzenetet,  amiben leírta, hogy otthagyja 
az állását,  a lakását, és elköltözik. Biztosra vettem,  hogy keresni fog, hogy visszajön. Egy idő után próbáltam megtalálni, 
de eszembe sem jutott, hogy  egészen az államokig szaladt. 
Nem itt ült siklóra,  még csak nem is Párizsban. A volt munkatársaiból hosszas könyörgés árán is mindössze annyit  tudtam kiszedni, hogy elutazott egy időre. 
- Tegyük félre ezt a témát egy kicsit. Hol volt, és mit csínált csütörtökön? 
- Az irodámban, egészen este nyolcig, onnan pedig egyenesen Glasgow-ba utaztam.  A The Timesníl dolgozok. A  The 
London Timesníl. Megadom a szerkesztő nevét és számát,  valamint a glasgow-i hotelnek a számát,  ahol megszálltam.  Ellenőrizze nyugodtan. Mindent megadok, amit csak akar.  Felhívhatom Tandy néhány barátját,  a szülészt, akit megkeresett, amikor kiderült, hogy terhes, talán valaki tudja... Esetleg felhívta egyiküket. 
- Miért nem ír inkább egy névsort? 
-Jó,  rendben. Jobb lesz, ha maga keresi meg őket, mint 
én, aki mindent tönkretettem. Azonnal indulok New Yorkba. 
Délutánra már ott is lehetek. Megadom a maroklinkem számát, arra az esetre, ha... 
Mire  Eve végzett, az asztalán várta egy csésze friss, gőzölgő kávé,  és az időrendbe szedett események egy diszken, valamint kinyomtatva is. 
- Mi is felhívhatunk néhány embert - kezdte Leonardo. 
Mavisszel  újra érdeklődhetünk a kórházakban,  hátha Tandy 
ma reggel mégis bement valamelyikbe. 
- Hívjátok fel Tandy szülésznőjét - kérte Eve. - Majd 
elintézi. Neki gyorsabban válaszolnak, mint  nektek. Mavis, 
nem említette Tandy, hogy először örökbe akarta adni  a babát? 
- Dehogynem  - dermedt  mozdulatlanná egy pillanatra 
Mavis, majd  karját óvón összefonta a hasa előtt.  - Mondta, 
hogy először  nagyon komolyan fontolóra vette ezt a lehetőséget. Még  egy ügynökséget is felkeresett, de utána  meggondolta  magát - rázta meg Mavis a fejét, amikor  leolvasta Eve 
arcáról a gondolatait. - Azt hiszed, megint meggondolta magát, és megkeresett egy örökbefogadásokat intéző ügynökséget vagy egy menedékhelyet. Ez nem igaz. Ilyet nem tett. Eltökélte, hogy családot alapít. 
- Ennek ellenére ezt a vonalat is ellenőrizni kell. Emlékszel az ügynökség nevére? 
- Azt  hiszem,  mondta egyszer - szorította  a halántékára 
az ujját Mavis, mintha így akarná visszaerőszakolni  a nevet a 
fejébe. -  Istenem, nem emlékszem rá. Pedig egy este  szóba 
került, amikor mindenféléről beszélgettünk. 
- Azonnal szólj,  ha az eszedbe jut - pillantott fel Eve az 
érkező Peabodyra és McNabra. - McNab, te menj át a  szomszédba  Roarke-hoz,  és segíts neki a Copperfield-Byson-ügyben. Peabody,  te kapsz tőlem egy névsort Tandy Willowby 
londoni ismerőseiről. Mavis,  Leonardóval alaposan nézzétek 
végig azokat az örökbefogadással foglalkozó  ügynökségeket, 
amelyek Londonban is tartanak fenn irodát.  Hátha a  nevek 
láttán beugrik  valami. A  számítógépedre Peabodynak lesz 
szüksége, szóval jobb  lenne, ha átmennétek  egy másik szobába. 
- Azonnal nekilátunk - állt fel Mavis. - Sokkal jobban érzem  magam, ha  csinálhatok valamit.  Mintha minden oké 
lenne. 
Peabody megvárta, amíg Mavis és Leonardo kimennek. 
- És most, hogy már nem hallják, amit mondasz? 
- Nézd át az aktát,  amit Olaszországból kaptam. Egy, a 
miénkhez  igencsak hasonló eltűnési ügyről  van benne  szó. 
A nő harminchat hetes terhes volt, amikor utoljára hallottak 
róla. Akkor nyoma veszett a babájával együtt. Találsz néhány 
firenzei nevet. Ott élt,  mielőtt Rómába költözött. Hívd fel 
őket. 
- Nem  beszélek  olaszul.  Csak  olyanokat tudok, hogy 
manicotti, linguini, meg  időnként úgy köszönök, hogy ciao. 
- Én sem. Rögtönözz. Próbáld felgöngyölíteni ezt a szálat, 
hátha valakinek említette, hogy elveteti vagy örökbe adja a 
babát. 
Eve a maga részéről újra elővette az anyagot, amelyet  előző  nap Peabody bányászott ki a nemzetközi számítógépes 
rendszerből, és alaposan  megnézte a többi esetet. Lehetséges, 
gondolta, lehetséges, hogy a lezáratlan ügyek között akad  egy 
elfuserált emberrablás, amely végül halállal végződött, és ezt 
a hibát  rablással és erőszakkal próbálták leplezni, a testet  pedig úgy tüntették el, hogy előbb-utóbb ráakadjon valaki. 
Átrágta magát a részleteken, beleásta magát a  boncolási 
jegyzőkönyvekbe. Az  egyik huszonegy éves middlesexi áldozathoz érve összevonta a szemét. A megcsonkított holttestet 
és a babát a közeli erdőben találták meg. A rendőrség szerint 
nem ott ölték meg, csak  később szállították oda. A tetemet a 
halál beállta után csonkították meg.  A lánynak a fejére mért 
ütés okozta a vesztét. 
Eve  felhívta a nyomozás vezetőjét. Tizenöt perc  elteltével 
hátradőlt, és a táblára meredt. 
Arra gondolt, hogy  a két eset nem egyezik meg teljes 
mértékben. Az áldozat férjnél volt...  viszont csupán néhány 
héttel a halála előtt kötöttek házasságot. Middlesexben élt  a 
családja, mint ahogy élete nagy részében ő is. 
Kivéve egy rövid, Londonban töltött időszakot. A nyomozás vezetője által felvett vallomásokból kiderült, hogy azért 
ment oda, mert jó helyet akart találni a babájának. 
Amikor Peabody keresztülment a  szobán, felemelte a kezét. 
- Csak kávéért indultam - mentegetőzött Peabody. 
- Anglia.  Huszonegy  éves áldozat. A  barátja véletlenül 
teherbe ejtette, és elgondolkozott  azon, hogy örökbe adja a: 
babát.  A családja nem igazán kedvelte a fiúját, mert nem volt 
rendes munkája, és néhányszor megsértette a törvényt. Némi 
tépelődés után az áldozat Londonba utazott, és utánanézett az 
örökbeadás lehetőségeinek. Egy diákszállón töltött néhány éjszakát, majd átköltözött egy közepes  árfekvésű hotelbe. Hat 
hétig maradt  Londonban,  és  csak utána tért  vissza Middlesexbe. A barátja tisztességes állást szerzett, és győzött a szerelem. Azt tervezték, hogy  összeházasodnak, és megtartják a 
babát. 
-De? 
- Pár héttel a szülés  előtt a  nőnek nyoma  veszett.  Két 
napra rá holtan találták a házuk melletti kiserdőben. Minden 
jel arra mutatott,  hogy valahol másutt ölték meg, és csak a 
halál beállta után vitték oda a testet. 
- Körmére néztek a férjének? 
- Méghozzá mikroszkóppal, de így sem tudták megingatni az alibijét. A lány halálát a fejére mért ütés okozta, valószínűleg esés közben verhette be valahová. A kezén és a lábán 
talált nyomok alapján megállapították, hogy valaki összekötözte, a karján is látszott néhány horzsolás, amelyet még a halál beállta előtt szerzett. A gyereket császármetszéssel a világra segítették, de nem élte túl a műtétet. 
- Undorító - pillantott az ajtó felé Peabody, és csak akkor 
folytatta, amikor megbizonyosodott afelől, hogy Mavis nem 
hallja a szavait. -  Viszont  az ügy több lényeges pontban különbözik Tandy eltűnésétől. 
-Es legalább ugyanennyiben hasonlít. Ha feltételezzük, 
hogy aki ezeket a nőket elrabolta, a gyerekeket akarta megszerezni, akkor ebből logikusan következik, hogy amikor az 
áldozat meghalt, megpróbálta megtartani a babát, de elkésett,  így  azzal  igyekezett  eltüntetni a nyomait, hogy megcsonkította, majd kilökte a testet - állt fel Eve, és újabb fényképet tűzött a táblára a hozzá tartozó névvel együtt. - Lássuk 
csak, mit sikerült eddig összeszedni. Adott három egészséges 
terhes nő. Egyikük  sincs férjnél, és közülük legalább ketten 
komolyan elgondolkodtak  azon, hogy örökbe adják a babát. 
- Legyen  ez  a kettő inkább három -  szúrta közbe Peabody. - Belego  egyik unokaöccse megerősítette,  hogy még 
egy szakértővel is elbeszélgetett az örökbeadásról. 
- Megtudtad a nevét? 
- Nem, de az unokaöccse megígérte, hogy körbekérdezi a 
rokonokat és  az ismerősöket, hátha Belego megemlítette  valakinek. 
- Háromból  három. Ez  azért beszédes.  Próbálkozzunk 
meg a következővel. Keressük ki azokat az örökbefogadást intéző ügynökségeket, amelyek  legalább  egy irodát  tartanak 
fenn Londonban, Firenzében vagy  Rómában. Megtudtam  annak a szülésznek a nevét, akihez Tandy Londonban járt. Őt is 
felhívjuk.  Először viszont nézzünk utána, kapcsolatba hozható-e a neve az ügynökségek valamelyikével. 
Egy gyors keresés kiderítette, hogy Tandy orvosa heti  három napot dolgozott önkéntesként egy női klinikán. Ugyanazon a klinikán, amelyet a middlesexi nő is felkeresett, amikor 
a fővárosban járt. 
Ez már megér egy beszélgetést, gondolta Eve, és  a következő negyedórát azzal töltötte,  hogy megpróbálta megtalálni 
az orvost. 
Miután beszélt vele, az ő nevét is kitűzte a táblára, a klinikáéval együtt, ahol dolgozott. 
- Megerősítette, hogy megadta Tandynek néhány örökbefogadást intéző ügynökségnek, illetve tanácsadónak a nevét és 
a címét. Azt viszont már nem tudta,  hogy a lány elment-e 
akár egyikhez is,  mert a következő  vizsgálatot  lemondta. 
Megígérte, hogy megnézi a noteszét, kikeresi a pontos dátumot, és visszahív.  Az ügynökségek  és tanácsadók listáját is 
összeállítja,  amelyeket rendszerint  a  pácienseinek  ajánlani 
szokott. 
- Ezek az esetek Európában történtek - hívta fel a figyelmét Peabody. - Tandy viszont itt tűnt el. 
- Kicsi a világ - felelt Eve, és a belépő Roarke felé fordult. 
- Szerintem érdekelni fog, hogy mit találtunk, hadnagy 
nyújtott Roarke a felesége felé egy diszket. 
Tizenhatodik fejezet 
Eve félretette Tandy ügyét. Roarke betáplálta az adatokat a 
számítógépébe.  Eve  bonyolult számoszlopokat látott  maga 
előtt. 
Roarke minden bizonnyal sokkal, de sokkal többet. 
- Két számlát találtam kérdésesnek - kezdte. - Az első 
esetében  egyetértettünk  McNabbal abban,  hogy  akadnak 
benne apró  hiányosságok, hézagok.  Egy precíz,  hozzáértő 
szakember, mint amilyen  Copperfield is volt, nem követne el 
ilyen baklövéseket a rá bízott anyagban. 
- Hozzápiszkáltak? 
- Ebben szintén egyetértettünk McNabbal. 
- Aha - bólintott rá McNab. - Nem igazán fogom ezt a 
pénzügyi szöveget, de azt  észreveszem, ha egy adatállományba utólag belenyúlnak.  Legalábbis  néhány dátum nem egyezik meg a hozzájuk  társított  adatokkal. Arra az időpontra 
utalnak, amikor Copperfield titkárnője szerint a főnöke sokat 
túlórázott. Egyesek még ennél is messzebb vezetnek vissza az 
időben. 
- Valaki roppant  körültekintően kitörölte vagy  megváltoztatta a munkája egy  részét - folytatta  Roarke. - Ráadásul 
az a véleményem, hogy ez a bizonyos valaki kiválóan ért a 
könyveléshez. 
- Belső munka. Hadd lássam az akta számát! 
Amikor Roarke megmutatta, Eve a fájl nevét is megnézte. 
- Nocsak,  nocsak.  Öreg  barátaink,  Stubens,  Robbins, 
Cavendish és Mull. 
- Érdekes. 
- Megmondtad, hogy  jogászok - vigyorgott McNab. 
Nem láttad a neveket, mégis eltrafáltad. 
sí a 
- Munkaórák - vett elő Roarke egy lézeres mutatót, és kiemelte az egyik számoszlopot. - Tiszteletdíjak, ügyfelek, százalékok és a maradék. 
- Találtál valami  mást is? -  kérdezte Eve. - Olyasmit, 
ami törvénytelen tevékenységre utal, illegális pénzügyekre, 
vagy az adózás megkerülésére? 
Roarke megrázta a fejét. 
- Talán a kitörölt adatok tartalmaztak erre utaló jeleket. 
A számokat mindenesetre manipulálták, viszont egy felszínes 
pillantással ezt nem lehet észrevenni. 
- Alaposabban megvizsgálva viszont világos. 
- Ellentétben a másik  számlával - váltotta át Roarke a 
képet az ernyőn. - Az alsó sorban minden összeg stimmel folytatta -, és véleményem szerint maga a számla kiállna egy 
átlagos vizsgálatot. Viszont találtam valamit,  és  erős a gyanúm, hogy ugyanezt az áldozat is megtalálta. Bizonyos bevételeket és kiadásokat  óvatosan megváltoztattak, majd hozzáadtak a végösszeghez. Látod itt ezeket a tiszteletdíjakat? - villantotta  fel ismét a lézert.  - Ismétlődnek. Nem az összegük, 
hanem a bevételhez viszonyított százalékos arányuk. Ez egészén egyszerűen nem  lehetséges. Mindig a bevétel negyvenöt 
százaléka, és ez az összeg egy adómentes számlára  kerül. Ezzel 
a művelettel egyszerűen kibújtak az adófizetés alól. 
- Adócsalás - állapította meg Eve. 
- Nyilvánvaló, de ez még nem minden. Magát a bevételt 
is több részre osztották, majd szétosztották néhány részszámla 
között, és levonták belőlük a  kiadásokat. Ezt követően a  kiadásokkal csökkentett bevételek visszakerültek a főszámlára. 
Majd az egészet átutalták,  és itt csak találgatni tudok, de feltehetően egy jótékonysági  alapítvány javára. Az ügyfél pedig 
elkönyvelhette  a tekintélyes  veszteséget, mint azt magad is 
láthatod. Méghozzá évről évre. 
- Minden évben megváltoztatták a számlákat, de a módszer ugyanaz maradt. 
- Mennyi pénzt moshattak így át? 
- Evi hat- és nyolcmillió dollár közötti összeget, legalábbis 
abból az időintervallumból,  amit vizsgáltam, ez következik. 
Itt viszont ennél sokkal többről van szó. Sokkal egyszerűbb 
módjai is léteznek a pénzmosásnak és az adózás elkerülésének. 
A magam részéről azt mondanám, hogy ennek  az ügyfélnek 
nem  egészen  törvényes  forrásból  származnak  a  bevételei. 
Ügyesen, nagy haszonnal dolgozik, és biztosan többen is kihasítják a maguk szeletét a tortából. 
- Copperfield vajon észrevette? 
- Ha kereste, vagy ha felmerült  benne néhány kérdés,  és 
elég mélyre ásta be magát a múltba, mígnem végül elért oda, 
ahol még nem ő kezelte a számlát. Ha az ember egyszer elkezdi lehámozni a rétegeket,  nagyon egyszerű a dolga, mert a 
számlatulajdonosok nem változtattak a módszerükön, mindig 
ugyanazt ismételgették. 
- Nem értem - rázta  Eve a fejét. - Mármint nem a számokat nem értem,  azt nem is érthetem. Ennek az egésznek a 
miértjét vagyok képtelen felfogni. Ha rendszeresen művelték, 
ahogy mondod, miért nem nyitottak egyszerűen egy másik 
könyvet? 
-A kapzsiság nem lebecsülendő  hajtóerő. Ezzel a módszerrel nem csupán az illegális bevételeket titkolták el az adóhatóság elől, hanem mindenből le tudtak faragni, méghozzá 
nem is keveset. 
Eve bólintott. 
- Mi a száma az aktának? 
- 024-93. 
Eve visszament az íróasztalához, és lekérte a számhoz tartozó nevet. 
- A Három Nővér. Egy étteremlánc. London, Párizs, Róma, New York és Chicago. 
- Étteremlánc?  -  vonta össze  Roarke a szemöldökét. 
Nem, ez lehetetlen. Ezek nem egy étteremlánc számlái. 
Eve ellenőrizte. 
- Márpedig itt az szerepel. 
- Lehet, de ez az  akta akkor  sem éttermekhez kapcsolódik. 
- Roarke, itt az orrom előtt az akta, amelyet Copperfíeld 
úgy  feliratozott, hogy a Három Nővér... és a nevek egyike 
sem  szerepel máshol, csakis ezen a címkén. 
- Kicserélte az aktákat. 
- Címkék. Diszkek. Miért cserélte volna ki? És kiével? 
gördítette le Eve a fájlt. - Madeline Bullock. Gazember. Ezek 
a Bullock Alapítvány  aktái. Hiszen nem is tartozott az ügyfelei közé. 
- Cavendish viszont igen - emlékeztette Roarke. - És ők 
képviselik a Bullock Alapítványt. 
- Copperfíeld hozzáfért az alapítvány adataihoz - suttogta 
Eve. - Lemásolta az anyagot, és ellátta egy hamis, megtévesztő címkével.  Ha  valaki hozzáfér  a gépéhez, és kutatni kezd 
rajta, eszébe  sem jut  megnézni ezt az adatállományt. Kraus. 
Róbert Kraus. Ő  vezette ezt a számlát, és állítólag Bullock és 
a fia társaságában töltötte az estét,  amikor Copperfieldet  és 
Bysont meggyilkolták. Ha már egyszer alibire volt szüksége, 
miért  is  ne vehette volna elő azokat, akiknek a számlájával 
bűvészkedett? - járta körül Eve az íróasztalát. - Copperfieldnek  feltűnt valami a jogi iroda számlájában. Valami, ami elvezette a Bullock  Alapítványhoz.  Mindketten  a könyvelőcég 
ügyfelei voltak. Vajon megkereste valamelyik nagyfőnököt, és 
az alapítvány könyvelőjét? Odament Kraushoz, kifejezte neki 
az aggodalmát, és feltett néhány kérdést, amelyekre választ 
várt. Talán Kraus egyszerűen lerázta, vagy csak annyit mondott, utánanéz a dolognak.  Viszont Copperfíeld kíváncsi  és 
pedáns. Rendbe  akarja tenni, ami  nem stimmel, és amikor 
alaposan beleássa magát, észreveszi a hibát - fordult Roarke 
felé  Eve. 
- Átmásolta az egész  anyagot az otthoni számítógépére 
bólintott Roarke. - Nem tudta, visszamehet-e Kraushoz, mivel feltette magának a kérdést: vajon ő miért nem vette eddig 
észre a hibát? így aztán kinek beszélhet a felfedezéséről? 
-A  vőlegényének.  Ám  mivel kérdezősködni  kezdett, 
Kraus óvatossá vált, és  utánanézett, mit másolt le Copperfíeld. Egy  kicsit megijedt, ezért fenyegetéssel vagy megvesztegetéssel próbálkozott. 
- Közben pedig előkészített  egy kettős  gyilkosságot,  és 
úgy intézte,  hogy a világ legbefolyásosabb és legemberbarátibb jótékonysági alapítványának két  embere igazoljon  neki 
alibit. 
- így lett bűnrészes  egy  kettős gyilkosságban. El akarok 
beszélgetni egy kicsit ezzel a Bobbal. Peabody, gyere velem. 
-Izé, Dallas,  mindig örömmel  tartok veled,  de azt hiszem, most jobb lenne, ha olyasvalakit vinnél magaddal, aki 
ért a számokhoz. Márpedig nekem fogalmam  sincs róluk. 
Eve elhúzta a száját, és végigmérte Roarke-ot. 
- Igazad van. Készen állsz a feladatra? 
- Jó mókának ígérkezik. 
- Ráadásul hatalmas megkönnyebbülés  egy hozzám hasonló, matematikai analfabétának - sóhajtott fel Peabody. 
Addig McNabbal folytatjuk a Tandy Willowby-ügyet. 
-Rendben.  Folytassátok.  Indulás  - fordult Roarke  felé 
Eve. 
Kraust  nem találták otthon, a felesége viszont, akinek épp 
a vasárnap délutáni  bridzspartiját szakították félbe,  elárulta, 
hogy golfozni ment a brooklyni Inner Circle klubba. 
A vonzó  megjelenésű asszony szépen felöltözött a játékhoz. 
- Ugye, arról a kedves kislányról és a vőlegényéről akarnak vele beszélni? Decemberben nagyon kellemesen elbeszélgettem vele a cég karácsonyi partiján.  Remélem, megtalálja 
azt a gazembert, aki ezt tette  velük. 
- Meg fogom találni. Tudom, hogy maga a gyilkosság éjjelén itthon szórakozott. 
- Igen.  Madeline és  Win voltak nálunk vendégségben. 
Vacsoráztunk, utána  pedig kártyáztunk. Közben... 
- Sokáig játszottak? 
- Csaknem éjfélig, ha jól emlékszem. A végére majd leragadt a szemem. Már-már arra gondoltam, hogy szégyenszemre ki fogok dőlni. Viszont utána aludtam egy jót, és reggel 
csodálatosan kipihenve ébredtem. A reggeli is nagyon ízlett. 
- Beadott valamit a feleségének, hogy gyorsan elaludjon 
elmélkedett úton Brooklyn felé Eve. - Rengeteg ideje volt 
megölni Copperfieldet, majd elmenni Bysonhoz, és vele is végezni. Utána  szunyáit egy keveset,  majd megreggelizett az 
asszonnyal. 
- Mit csinált a számítógépekkel és a diszkekkel? - kérdezte Roarke. 
- Na ez az. Hazahozta. Talán van itthon egy irodája, ahová a felesége be sem teszi a lábát. Esetleg kibérelt egy lakást, 
hogy ott tartsa,  amíg ki nem találja, hogy  lehet  tökéletesen 
megsemmisíteni minden nyomot. Csak egyetlen baj van ezzel 
az elgondolással. 
- Micsoda? 
Róbert Krausnak sohasem volt sem jogosítványa, sem kocsija. A gyilkos viszont saját járművel közelítette meg a helyszíneket. Vagyis volt egy társa. 
- Bullock vagy Chase? 
-Talán. Valószínűleg közülük valamelyik. Esetleg a cég 
egyik alkalmazottja. Cavendish  vagy a gazdája. Úgy látom, 
egyre többen gyanúba keverednek. A cégen belül több alkalmazottnak  is  sejtenie kellett, hogy mi folyik a háttérben. 
Ugyanúgy az  alapítványnál és a jogi irodánál. Azt mondtad, 
rendszeres  bevételt titkoltak el. Vajon honnan származott a 
pénz? Az alaptőkével bűvészkedtek? Pénzt mostak? 
- Lekértem az adományok és  a jótékony  hitelek listáját, 
ennél mélyebbre  viszont konkrét nevek hiányában nem tudtam leásni. 
- Tiszteletdíjak és százalékok.  Valószínűleg megvették az 
ügyvéd és a könyvelő hallgatását. Ha ezt a nyomot követjük, 
biztosan kilyukadunk valahová. 
Az Inner Circle egy zártkörű golfklub volt, ahol a golfrajongók kényelmesen játszhattak egy-egy mérkőzést egymással, 
gyakorolhatták az ütéseket, és utána megihattak a bárban 
néhány italt. Ha az ember hajlandó volt kifizetni egy bizonyos 
összeget a tagsági díjon felül, luxusöltözőt kapott, ahol a fali 
képernyőn állandóan a sportcsatorna adása ment, minden kívánságát  lestek  a felszolgálók,  és  bármikor kérhetett egy 
masszázst. 
Kraust a kilencedik lyuknál érték utol. 
- Szeretnék elrabolni néhány percet az idejéből - kezdte 
Eve. 
- Most? - vonta össze Kraus a  szemöldökét a golfsapka 
napellenzője alatt. - Épp egy mérkőzés közepén  tartunk  az 
ügyfeleimmel. 
- Majd utoléri őket, de  akár én  is magukkal tarthatok 
ajánlotta fel Eve előzékenyen. - Közben megbeszélhetjük, miféle hiányosságokra bukkantunk a Bullock Alapítvány számlájában. Természetesen mindezt az ügyfelei füle hallatára. 
- Miféle hiányosságokról beszél? Ez nevetséges -  ennek 
ellenére a cövek mellett álló nő és  két férfi felé sandított. 
Egy pillanatra odalépett hozzájuk, és mentegetőzve kitárta a 
karját. Az arcán világosan  látszott a bosszúság, miközben 
visszatért Eve-hez. - Mi ez az egész? 
- Több millió dollár már elég indíték  egy gyilkossághoz. 
Natalie Copperfield megkereste magát, amikor ellentmondásokat fedezett  fel a Stuben-aktában. 
- Stuben?  Nem, nem keresett meg. Korábban már kérdezte, hogy beszélgettünk-e az ügyfelek számláiról, és  akkor 
is megmondtam, hogy nem. 
- A kérdéses  számla összekapcsolható a Bullock Alapítvánnyal, márpedig az  alapítvány a maga ügyfele. Alibit is a 
segítségükkel igazolt a gyilkosság éjjelére. 
Kraus elpirult és körülnézett. 
- Nem beszélne egy kicsit halkabban? 
- Ha nem akarja, hogy bárki is a fültanúja legyen a beszélgetésünknek, felőlem akár a kapitányságon is folytathatjuk. 
Kraus zaklatottan intett, hogy kövessék. 
- Inkább odabent a klubházban - javasolta, és lelépett a 
kilencedik lyukat övező greenről, majd megindult a mesterséges napfényben fürdő udvar felé. Egy kódkártyával kinyitotta 
az ajtót, majd hellyel kínálta Eve-éket egy napernyő alatt álló 
asztalnál. 
- Fogalmam sincs, miről  beszélnek,  mire bukkantak 
kezdte. 
- Pénzmosásról beszélünk, amelyet egy jótékonysági alapítvány neve alatt  folytattak - kezdte Roarke. - A részszámlákra történt átutalások adómentességet élveznek, majd  ezt a 
pénzt visszacsorgatták a központi számlára, és így minden évben jelentős összegeket mostak tisztára. 
- A Bullock Alapítvány feddhetetlen, akárcsak a mi cégünk. Amit mond, az teljességgel lehetetlen. 
- Natalie Copperfield hozzájutott a  Bullock  Alapítvány 
anyagához. 
- Nem értem magát, és szemmel láthatólag maga sem érti, hogyan vezetjük a cégünket. Natalie nem  férhetett hozzá a 
Bullock Alapítvány adataihoz. 
- Maga viszont igen. Hiszen  magához tartoztak. Natalie 
gyilkosa magával vitte a lány otthoni számítógépét és a diszkjeit,  és  az irodai gépéről is törölte  az adatállományokat, viszont nem törölt le mindent. Azokhoz a fájlokhoz, amelyek 
Natalie ügyfelei nevén futottak,  hozzá sem  nyúlt.  Az egyik 
fájlnak megváltoztatta a nevét. A Bullock Alapítvány adatai 
ott maradtak a gépén. 
- Miért csinált volna ilyet Natalie? 
Eve előrehajolt. 
- Hűvösre fog kerülni  adócsalásért és pénzmosásért. Viszont ha nem akarja,  hogy  előre megfontolt  szándékkal  elkövetett kettős gyilkossággal  is megvádoljam, akkor jobb, ha 
azonnal beszélni kezd. 
-Nem öltem meg senkit. Az Isten szerelmére, megőrült? 
- remegett meg enyhén Kraus keze, miközben levette a sapkáját. - Egyetlen számlát sem hamisítottam meg. Ez nevetséges. 
- A felesége állítása szerint a gyilkosság éjjelén nem sokkal éjfél után hagyták abba a kártyázást. Azt mondta, nagyon 
elfáradt, és utána azonnal lefeküdt. így magának maradt elég 
ideje  elmenni Natalie  Copperfield lakására, betörni, megkötözni, megkínozni,  és végül megölni a lányt, majd elvinni a 
számítógépét. 
Miközben hallgatta, Kraus arcszíne falfehérről hamuszürkére váltott. 
- Nem igaz. 
- Onnan  tovább ment Bick  Bysonhoz, verekedett vele, 
megbénította, őt is megkötözte, és mielőtt végzett vele,  alaposan kikérdezte. Az ő számítógépét is ellopta. Megszabadult 
már tőlük? 
- Sohasem bántottam senkit. Azon az éjjelen ki sem mozdultam a házból. Istenem, Istenem, mi történik itt? 
- Ezek szerint hagyta, hogy Bullock és Chase végezzék el 
a piszkos munkát? 
- Ez abszurd. Dehogy hagytam. 
- Szerezni fogok egy házkutatási parancsot, amely értelmében megvizsgálhatom az  összes aktáját, Mr.  Kraus.  Ha 
egyvalakivel megtette,  másokkal is megtehette. 
- Olyan parancsot szerez, amilyet csak akar. Semmit sem 
fog találni,  mégpedig azért,  mert nem csináltam semmit. 
A Bullock-számla tekintetében  alaposan  melléfogott. Mint 
ahogy  Natalie  is biztosan tévedett,  mert  lehetetlen, hogy 
bármi gond legyen vele. Randall... 
- Mi köze ehhez az egészhez Randall Sloannak? - csapott 
le Eve. 
Kraus megdörgölte az arcát, majd magához intette a pincért. 
- Scotchot. Tisztán és duplát. Istenem, Istenem. 
- Mi köze Randall Sloannak a Bullock-számlához? 
- Ő kezelte a számlát. Az én nevem alatt futott, de valójában ő kezelte. 
- Miért nem fejti ki egy kicsit bővebben? 
- Néhány éve ő hozta a céghez a Bullock Alapítványt. 
Akkor még én voltam a legfiatalabb a társtulajdonosok között. Az  apja viszont nem engedte meg neki, hogy önállóan 
kezeljen egy számlát. Kételyek merültek fel Randall megbízhatóságával, munkamoráljával, és izé... a szakértelmével kapcsolatban is. Úgy vélték, sokkal jobb, ha a közönségszolgálatnál helyezkedik el. Ő viszont  számlát  követelt magának, én 
pedig új  ember voltam. Odajött hozzám, és megkért... Jobban mondva ez a szó, hogy kérés, nem fedi pontosan a valóságot - vette el Kraus a poharat a pincértől, és egyetlen korttyal 
felhajtotta az ital bő háromnegyedét. - Nagy volt rajtam a 
nyomás,  és úgy gondoltam, méltánytalan, ha pont ő nem foglalkozhat egyetlen számlával sem. Beleegyeztem,  hogy ő kezelje, de  továbbra is az én nevem alatt fusson. Természetesen 
minden  negyedévben ellenőriztem  a  sarokszámokat,  és  ha 
felmerült valami kérdés,  szívesen megválaszoltam. Az ügyfél 
is elégedett volt. 
- Naná. Erre akár fogadni is mertem volna - felelt Eve. 
- Esküszöm magának, hogy Natalie nem keresett meg, és 
nem kérdezett tőlem semmit. 
- Ki  tudott  még arról, hogy Sloan kezeli a Bullock Alapítvány számláit? 
- Szerintem senki. Nekem azzal magyarázta, hogy csak az 
önérzete miatt  akar dolgozni rajta, és hittem neki. Ő viszont 
sohasem bántotta volna Natalie-t. Úgy szerette,  mint a testvérét. Ez csak valami szörnyű félreértés lehet. 
- Madeline Bullock általában felkeresi  magát, amikor a 
fiával New Yorkba jön? 
- Nem. Madeline Bullock beszélt a feleségemmel, és említette, hogy tetszett neki az otthonunk. Nagyon ízlésesnek és 
békésnek találta. Az egyik mondatból következett a másik, és 
megbeszélték, hogy eljönnek hozzánk vendégségbe. Látnom 
kell azokat az adatokat. Jogom van hozzá.  Biztosra veszem, 
hogy csak félreértés történt. 
- Meséljen egy kicsit Randái Sloan életviteléről. 
- Kérem, ne kényszerítsen arra, hogy a háta mögött kibeszéljem az egyik munkatársamat. Az egyik barátomat.  A társam fiát. 
Eve egyetlen szót sem szólt,  csak várt. 
Kraus  megitta  a  scotch  maradékát, és  azonnal intett a 
pincérnek, hogy hozza a következőt. 
- Szerencsejátékos. Legalábbis régebben sokat játszott. Ez 
még nem is lenne baj, de üldözi a balszerencse. Az a szóbeszéd 
járta, hogy mielőtt a céghez jött, sikkasztott egy-két ügyfelétől, és az apjának kellett pótolnia a hiányt.  Később bekerült 
egy, a kóros szerencsejátékosoknak indított  programba. Már 
évek óta nem lehet észrevenni rajta a játékszenvedély legcsekélyebb jelét sem. Az apja... Jacob  igen kemény ember, és 
megkérdőjelezhetetlenül  becsületes. A fia viszont bemocskolta 
a hírnevét. Éppen ezért nem lesz belőle soha üzlettárs,  de ezt 
el is fogadta. Mindenesetre szereti, és elégedett a munkájával. 
- Ennek ellenére rákényszerítette, hogy adjon neki fű alatt 
egy számlát. Méghozzá nem is a legjelentéktelenebbet. 
- Ö hozta őket a céghez - ismételte meg Kraus. Eve bólintott. 
- Milyen érdekes, nem igaz? 
- Hiszel neki - jegyezte meg Roarke,  miután magára hagyták 
a napernyő alatt ülő, fejét a tenyerébe temető Kraust. 
- Aha. És te? 
- Igen, én is. A kívülálló, a legkisebb fogaskerék,  hogy 
úgy mondjam, aki szívességet tesz a nagy ember  fiának.  Hihető. Ráadásul  Sloan  és  Bullock  nagyon okosan  tették,  hogy 
nem egymásnak igazoltak alibit. 
- Találtak egy tökfilkót, és irgalmatlanul ki is használták. 
Te vezetsz -  mondta be Randall Sloan címét Eve. - Úgy tűnik, megint fel kell hívnom Londont. 
Madeline  Bullock londoni otthonában a hívást Summerset 
klónja fogadta.  Igaz, nem volt olyan szikár az arca, a modora 
viszont éppen olyan kimértnek és fagyosnak bizonyult. 
- Ms. Bullock elutazott. 
-Hová? 
- Nem mondhatom meg. 
- A Scotland Yardnak  elárulja, ha félórán beiül kopogtatnak az ajtaján? 
A lakáj mélyen beszívta a levegőt. 
- Nekik sem árulhatom el. 
- Oké. Mondjuk, hogy leég a ház. Hogy közölné Ms. BuK 
lockkal a rossz hírt? 
- Felhívnám a maroklinkjén. 
v. - Miért nem adja meg  nekem is a számát? 
- Hadnagy, nem kaptam rá felhatalmazást, hogy egy külföldit beengedjek Ms. Bullock privát szférájába. 
- Értem,  de még itt, a  gyarmatokon is megvannak a módszereink arra, hogy megszerezzük  a  kellő  információkat 
bontotta Eve a vonalat. - Ezt  valami iskolában tanulják? 
kérdezte ellentmondást nem  tűrően Roarke-tól. - Építettek 
valahol egy Zabszem nőtt a seggembe egyetemet? Summerset is ott végzett? Cum laude? 
- Méghozzá évfolyamelsőként.  Nem veszed  át a  kormányt? Amíg vezetsz, kikeresem a számot,  amire szükséged 
van. 
- Valahogy akkor is átvergődtem minden akadályon, mielőtt megismertelek - indított el Eve  egy keresést, majd felnézett és hátradőlt. - Tudod, mit? Jobb ötletem támadt - ezzel felhívta Feeney lakását. 
Feeney egy kifakult, bő melegítőt viselt, New York Liberties Aréna Ball felirattal. Vörösesszőke haját félrecsapott baseballsapka alá rejtette. 
- Talán jelmezbált tartasz a házadban,  amire  elfelejtettél 
meghívni? 
- Most megy a meccs. 
- Nevetségesen festesz. 
Feeney kihúzta magát. 
- Az unokámtól  kaptam ezt a melegítőt. Azért hívtál fel 
vasárnap, hogy megjegyzéseket tegyél a ruhatáramra? 
- Kellene  egy  gyors szívesség. Szeretném megtudni egy 
maroklink számát, és azt, hogy hol van most a tulajdonosa. 
- Meccs - ismételte meg Feeney. 
- Gyilkosság. Gyorsan megtalálod.  Csak a szám kell és  a 
tartózkodási hely. Elég az átkozott ország is. A név Madeline 
Bullock. A link vagy az ő nevén, vagy a Bullock  Alapítvány 
nevén van. Talán mégis inkább az övén, mivel ez a saját linkje, amit a magánéletben használ.  Londoni. 
- Rendben, rendben,  rendben - egyezett bele Feeney, és 
bontotta a vonalat. 
- Én is el  tudtam volna intézni helyetted - hívta fel Eve 
figyelmét Roarke. 
- Te most éppen vezetsz - hívta fel Eve Peabodyt. - Újra 
vedd  elő  Randall Sloant. Vizsgáld meg a  pénzügyeit, hová 
utazott  a közelmúltban, és  arra is kíváncsi vagyok, hogy milyen ingó és ingatlantulajdona van. Közben mindvégig tartsd 
szem előtt, hogy szerencsejátékos. 
- Szagot fogtál? 
- Aha, és most követem a nyomot. Mavis? 
- Nagyjából félórája teljesen kimerült, és lepihent. 
- Nagyszerű.  Ha megtalálom Randall  Sloant, beviszem 
kihallgatni. Majd hívlak. 
- Dallas, összeállítottam az angliai örökbefogadást intéző 
ügynökségek listáját. Mindegyiket Európában jegyezték be. 
272 
Eve igyekezett gyorsan váltani, és Tandyra összpontosítani. 
- Küldd el a római és middlesexi nyomozóknak. Közben 
te is nézz utána, néhánynak hátha mégis akad irodájuk az államokban.  Különösen azoknak, amelyek több irodát is fenntartanak, szerte Európában. Ha elkészültél, küldd át az anyagot a kézi számítógépemre. 
- Ertem. Sok sikert! 
Eve megdörgölte a szemét, majd pislogott párat. 
- Nem  akarsz  egy  keveset aludni,  mielőtt  begyűjtöd 
Sloant? 
Eve megrázta a fejét, miközben vágyakozva gondolt egy 
dézsa kávéra. 
- Fogalmunk sincs, hogy Tandy él-e még, vagy már meghalt. Ha az elrablói a babát  akarják, akkor szülés után rövid 
úton megszabadulnak az anyától - fordult Eve a férje felé. 
Amint megszülte a picit, máris feleslegessé válik. 
- Ennél többet nem tehetsz, Eve. 
- Talán valóban  nem, de ez még  közel  sem jelenti  azt, 
hogy ennyi elég. Ha Tandy  még él, biztosan szinte az eszét 
veszti a rettegéstől. Nem csupán saját magát, de a kisbabáját 
is félti. Ha az ember terhes, akkor... Akkor megszűnik  számára a világ, és minden  a kicsi körül forog. Legalábbis azt hiszem. Mindenáron meg  akarja majd védeni. Bármekkora kényelmetlenséget, fájdalmat vagy félelmet él át, számára elsődleges a baba egészsége és biztonsága. Mavisnél is ugyanezt figyeltem meg. Fogalmam sincs, meg fogom-e valaha érteni. 
- Most  biztosan csak tréfálsz. Te ennél sokkal többet is 
megteszel, méghozzá teljesen idegenekért. 
- Ez a munkám. 
- Nem, ez nem a munkád. Ez te vagy. 
- Tudod, mennyire gyűlölök gyerekekre és szülésre és erre 
az egész mindenségre gondolni. 
Vezetés közben Roarke megfogta és megcsókolta a felesége kezét. 
- Tudom, hogy mindketten különcök vagyunk egy kicsit, 
és  sötét titkokat hordozunk.  Talán ezért kell némileg több 
idő, mint másoknak, mire elhatározzuk, hogy bővítjük a családunkat. 
- Oké, rendben. Több időre van szükségünk. Benne vagyok. 
- Aztán lehetne akár öt vagy hat is. 
- Öt vagy hat micsoda? Micsoda? - és Eve egy pillanatig 
attól  tartott, megáll a szíve.  A füle  olyan  hevesen zúgott, 
hogy alig hallotta Roarke kacagását. - Ez egyáltalán nem vicces. 
- Szerintem pedig  éppen hogy  az.  Látnod kellett volna, 
milyen képet vágtál. 
- Egy nap, talán még  a mi életünkben, odáig fejlődik az 
orvostudomány, hogy képesek lesznek beültetni egy embriót 
egy férfi testébe. Na,  az lesz aztán a vicces. 
- A fantáziádat imádom benned a legjobban. 
- Majd  jusson eszedbe, amikor  felírom  a  neved a beültetésre várakozók névsorára. Vasárnap  miért  nem maradnak 
otthon az emberek? - adott hangot Eve az elkeseredésének, 
amikor látta,  hogy alig araszolnak előre. - Valami bajuk van 
talán a lakásukkal? Miféle járművön hagyhatta el Bullock és a 
fia a várost? 
- A másik, amit imádok benned, hogy egyszerre több dologra is tudsz  gondolni. Kétségtelen, hogy egy magángéppel. 
Bullocknak  telik rá. 
- Az   alapítványi  siklóval.  Látszólag azért jöttek New 
Yorkba,  hogy az  alapítvány ügyeit intézzék. Ha utazgatni 
akarnak,  talán továbbra is ugyanazt a siklót használják. 
- Hol voltak,  amikor eredetileg ellenőrizted Kraus alibijét? 
- Nem tudom. Peabody nézett utána, ő hívta fel az alapítványt, és  őt is hívták vissza. Abban a pillanatban egyáltalán nem tartottam fontosnak megkérdezni. Viszont ha szükségét érzem, kiderítem, hol a sikló.  Átvágom magam a nemzetközi jog útvesztőin. Gyűlölöm a bürokráciát,  de elég bizonyítékot összegyűjtöttem ahhoz, hogy kihallgassam. Ráadásul 
úgy vélem,  a brit kormányt is igencsak  érdekelni fogják a 
számláik. 
- Ezzel  biztosan  meg  lehet  ingatni  őket - helyeselt 
Roarke. - Ellenben ha ügyesek, és az ügyvédeik minden  bizonnyal azok,  mindent  rákenhetnek Randall  Sloanra  és a 
könyvelőcégre. 
- Erre már én is gondoltam, és miután beszéltem Randall 
Sloannal, feltett szándékom, hogy átadom az ügyet a Világnyomozóknak. 
Randall   Sloan  egy  ízléses  homokkő házban lakott a 
Tribeca sarkán. Eve  a  járdán  állva  látta, hogy a harmadik 
emeletet szoláriummá alakították. Az ívelt, kék üvegablakok 
mindent elárultak. 
- Van jogosítványa  - mondta Eve.  - A  kocsija innen 
négysaroknyira, egy magánparkolóban áll. Volt lehetősége és 
indítéka is elkövetni a gyilkosságokat. 
- Ne felejtsd el, hogy van alibije. Netán azt  hiszed, hogy a Jj 
vacsorapartnerei fedezni fogják? 
- Egyáltalán nem, viszont ezt az alibit  ismét meg kellJB 
vizsgálnunk. Talán  felbérelt valakit. Még akkor  is tudott afl 
két gyilkosságról, ha nem saját kezűleg hajtotta végre őket 
lépdelt fel Eve a bejárathoz  vezető három  lépcsőfokon. - A riasztó jelzőfénye zöld - mutatta. 
Amikor  felemelte a  kezét,  hogy becsengessen, még valamit észrevett, és bekapcsolta a felvevőjét. 
- Eve Dallas hadnagy és Roarke  civil szakértő. Itt állunk 
Randall Sloan háza előtt.  Miután  ideértünk, észrevettem, 
hogy a riasztót kikapcsolták. A bejárati ajtó nyitva áll - húzta 
elő automatikusan a fegyverét,  majd megnyomta a  csengőgombot,  és  bekiáltott. - Randall Sloan!  Dallas hadnagy vagyok. Velem jött egy civil szakértő is. Válaszoljon, ha hall engem - várt  ki Eve, miközben  fülelt.  -  Megismétlem,  Mr. 
Sloan. Itt a  rendőrség. A biztonsági berendezést kikapcsolták 
- és amikor erre sem felelt senki, Eve elhatározásra jutott, és 
belökte az ajtót. 
- Nem látok semmit - jelentette ki. - Talán megszökött. 
Szükségem lesz egy házkutatási parancsra. 
- Nyitva találtad az ajtót. 
- Aha,  így  bejöhetek  és  körülnézhetek. Előhúzhatom  a 
kalapból  az alapos gyanút, de az ügyvédei minden bizonnyal 
panaszt tesznek. Mindenképpen kell egy házkutatási parancs, 
méghozzá a lehető leggyorsabban - húzta elő a kommunikátorát, amikor kiáltást hallott a háta mögül. 
Megfordult,  és megpillantotta Jaké  Sloant  és  Rochelle 
DeLayt. Kézen fogva sétáltak  a ház felé, arcukat pirosra csípte 
a hideg. 
- Emlékszik ránk, hadnagy? 
- Persze. Hadd mutassam  be Roarke-ot. 
- Magamtól is felismerem - nyújtotta a kezét Jaké, amint 
fellépett az  első lépcsőfokra. - Örülök, hogy találkoztunk. Ha 
véletlenül egy fiatal,  szorgalmas  könyvelőre lenne szüksége, 
ne is keressen tovább. 
- Megjegyeztem. 
- Ő Rochelle. 
- Örülök, hogy találkoztunk. 
- Apához jöttek?  Idekint váratja magukat a hidegben? 
intett fejével az ajtó felé Jaké. - Nyitva van. 
- így találtuk - árulta el Eve. 
- Komolyan? Ez különös - lépett el mellette Jaké,  és bekiáltott. - Hé, apa! Vendégeid jöttek. Fáradjanak beljebb 
fordult Eve  és Roarke felé.  - Azért ugrottunk be hozzá, hogy 
megbeszéljük a vasárnapi találkozót. Együtt megyünk  nagyapához - vette le Jaké a sapkáját, és begyűrte a kabátja  zsebébe. - Nem akarnak leülni? Apa biztosan odafent van, az 
emeleten. 
Eve, amikor meglátta az utcán a közeledő párt, a zsebébe 
rejtette a fegyverét, de még most sem engedte el. 
- Nem zavarná, ha mi is felmennénk magával? 
-Izé... 
- Nyitva volt az ajtó, Jaké, a biztonsági rendszert pedig 
kikapcsolták. Mégiscsak rendőr vagyok. 
- Oké. Rendben. Talán csak azért nyitotta ki, mert bennünket várt. Az igazat megvallva egy kicsit elkéstünk. Utána 
meg elfelejtette visszakapcsolni, ennyi az egész... - ennek ellenére Eve látta rajta, hogy aggódik. - Apa? Hé, apa! Felmegyek, és magammal viszem a törvény emberét is - próbált 
mosolyogni, de  amikor senki sem válaszolt, komor ráncok 
gyűltek össze a homlokán. 
Eve hirtelen valami nagyon is ismerősét érzett. 
- Nem engedne előre? - kérdezte könnyedén,  és máris 
Jaké elé vágott. - Melyik a hálószoba? 
- Jobbra a második. Figyeljen, hadnagy... 
Eve meglökte az ajtót, mire az nyikorogva kitárult. 
Randall Sloan már nem megy vasárnap sehová, gondolta, 
miközben visszatartotta Jake-et, aki mindenáron be akart rohanni. 
A mennyezeten gyönyörű krómcsillár függött. Az egyik 
ágán átvetett kötél végén lógott Randall Sloan. 
Tizenhetedik fejezet 
- Már meghalt - csavarta hátra Jaké karját Eve, és a fiatalembert erősen nekiszorította a falnak. -  Már nem segíthet 
rajta. 
- Ez hülyeség! Hülyeség! Mégiscsak az  apám. Az apám. 
- Részvétem -  és Eve-nek  minden erejét  össze  kellett 
szednie, hogy lefogja az izmos fiatalembert, nehogy berohanjon és beszennyezze a helyszínt. - Figyeljen rám! Figyeljen 
már,  a szentségit!  Most én vagyok az egyetlen,  aki segíthet 
neki,  és nem tudok dolgozni, ha összetapossa a bizonyítékokat. Le kell mennie a földszintre. 
- Nem megyek le. Nem hagyom itt. Menjen a pokolba 
szorította a fejét zokogva a falhoz Jaké. 
- Hadd segítsek - lépett melléjük Roarke. - Rochelle lent 
maradt -  felelt Eve kimondatlan kérdésére.  - Amikor meghallottam  a  kiabálást, sikerült  meggyőznöm, hogy semmi 
szükség rá idefent. 
- Szükségem lesz a helyszínelő készletemre. 
- Igen, tudom. Nyugodjon meg, Jaké. Most itt kell hagynia az apját.  A hadnagy majd a  gondját viseli. Jöjjön velem. 
Rochelle megrémült, és egyedül maradt. Jöjjön le, és maradjon mellette. 
-  De hiszen ő az apám. Itt az  apám. 
-  Részvétem. Majd én megnyugtatom  -  fordult Eve felé 
Roarke. - Pillanatnyilag ennél többet  nem  tehetek.  Utána 
felhozom a helyszínelő készletet a kocsiból. 
-  Egyelőre nem engedhetem  meg, hogy  bárkit is felhívjon. 
-  Majd vigyázok rá. Jöjjön, Jaké. 
-  Nem értem. Nem értek semmit. 
- Persze hogy nem. 
Amint Roarke lekísérte Jake-et, Eve értesítette a helyszínelőket, majd visszafordult a szoba felé. 
- Megállapítom, hogy az áldozat, Randall Sloan, a hálószoba csillárjára erősített kötélen lóg - kezdte. - Dulakodásnak semmi nyoma - nézett körül beszéd közben a szobában. 
- Az ágyat bevetették. Az redőnyöket leengedték az  ablak 
előtt, de a függönyt nem húzták össze. 
Égett a falra szerelt lámpa. Az ágy jobb oldala mellett álló 
kisasztalon egy magányos borospohár árválkodott,  benne némi  fehérborral.  Sloan mezítláb  lógott, barna pulóvert  és 
ugyancsak barna nadrágot viselt. Bőrpapucsa a teste alatt hevert, a felfordult szék mellett. Mögötte, az apró  íróasztalon 
bekapcsolva maradt a számítógép. 
Eve maga elé idézte a bejáratot. Ott sem látta nyomát 
erőszakos behatolásnak. 
Amikor Roarke, kezében  a helyszínelő készlettel visszatért, feléje biccentett. 
- Kösz. 
- Ne hívjam fel Peabodyt? 
- Egyelőre még  ne. Éppen elég  dolga van így is. Tudsz 
vigyázni rájuk odalent? Nem szeretném, ha  mindent összefogdosnának vagy felhívnának valakit. 
- Persze hogy tudok  - mérte végig komoran Randáik 
Roarke. - Szerintem rájött, hogy előbb-utóbb eljutsz hozzá. 
- Nagyon úgy fest, nem igaz? - fújta be  Eve  a kezét folyékony kesztyűvel. 
Roarke a feleségére pillantott, és felvonta a szemöldökét. 
-De? 
- Szerintem nem öngyilkosság történt. Tudta, hogy  ma 
jön a fia. Szerinted azt akarta, hogy ő találja meg? Kikapcsolta a biztonsági rendszert, és  kinyitotta az  ajtót.  Miért nem 
próbált inkább elmenekülni? 
- Gyötörte a bűntudat? 
- Hirtelen tudatosult benne, hogy milyen régóta piszkos a 
keze? 
- A csalás és a gyilkosság azért elég messze esnek egymástól. 
- Talán, de szerintem ő inkább menekülő, nem pedig öngyilkos típus volt - lépett be Eve a szobába, és munkához látott. 
Elsőként a hálószobát vette alaposan szemügyre. A berendezés tanúsította, hogy a gazdájának remek az ízlése, szerette 
a kényelmet, és ragaszkodott a szokásaihoz. 
Felemelte a borospoharat, beleszagolt, majd mielőtt betette egy zacskóba, megjelölte az oldalán, hogy meddig volt tele. 
Megérintette a  számítógépet, mire a képernyő életre kelt. 
Eve elolvasta a feltűnő üzenetet. 
Sajnálom.  Nagyon sajnálom.  Nem  tudok  így 
tovább  élni.  Magam előtt  látom   az  arcukat.  Natalie és  Bick  arcát.  Csak  a  pénzről  szólt  minden.  Csak  és  kizárólag  a 
pénzről.   A dolgok  kicsúsztak  a  kezemből. 
Biztosan  elment  az  eszem,  amikor  fizettem 
azért,  hogy  öljék  meg  őket.  Elment  az 
eszem,  és  most  a lelkemet is  elveszítem. 
Bocsássatok  meg, mert  én nem  tudok megbocsátani magamnak.  Vár  a  Pokol,  az örökkévaló  szenvedés. 
Eve visszafordult a test felé. 
- Egyben nagyon is igaza volt: a dolog kicsúszott a kezéből. 
Az ujjlenyomata alapján hivatalosan is azonosította a testet, 
majd  zacskót húzott Randall kezére.  Egy műszerrel megállapította, hogy a halál péntek este negyed kilenckor állt be. 
Átment a hálóból nyíló fürdőszobába, mindent alaposan 
megvizsgált és rögzített. A tiszta polcon fekete cserépben egy 
zöld, nagy levelű növény mellett néhány pipereholmi állt. Látott egy zuhanyfülkét, egy szárítócsövet, és egy márványkádat. A krómozott  melegítőn  túlméretezett, fekete  törülköző 
lógott. 
Kinyitotta a szekrényt, és megvizsgálta a tartalmát. 
Kenőcsöket,  olajokat,  haj-  és  bőrregenerálókat  talált. 
Mellette  férfi-fogamzásgátlót, fájdalomcsillapítót és  altatót. 
A fiókban még több testápoló, fogkefe és fogkrém lapult. 
Eve visszanézett a holttestre. 
- Gyakoroltad, hogyan kell hurkot kötni,  Randall? 
gondolkodott  hangosan.  - Mert az biztos, hogy tökéletesre 
sikerült. Ahogy a  nagykönyvben meg van  írva. Ehhez nyugodt kéz és némi gyakorlat szükséges -  lépett ki a szobából, 
amikor meghallotta a csengőt, és lement a földszintre, hogy 
találkozzon a takarítókkal, és eligazítsa őket. 
Roarke-ot  a nappaliban találta.  A férje Jaké és Rochelle 
mellett ült. Jaké előregörnyedt, a keze ernyedten lógott a térde között.  A szeme vörösre duzzadt  a sírástól,   akárcsak 
Rochelle-nek, aki némán kuporgott mellette. 
- Látnom  kell az  apámat -  közölte Jaké  anélkül, hogy 
felnézett  volna. - Látnom kell őt, és beszélnem a nagyszüleimmel. 
- Nemsokára erre is sor kerül - ült le Jaké elé, az alacsony 
dohányzóasztalra Eve. - Jaké, mikor találkozott vagy beszélt 
utoljára az apjával? 
- Pénteken. Tartottunk egy rövid megemlékezést  az irodában  Bick és Nat emlékére. A városban nem volt senkijük. 
Egyszerűen csinálni  akartunk valamit.  Mindnyájan elmentünk. 
- Hány órakor? 
- A nap vége felé. Talán négy lehetett.  Utána,  aki akart, 
azonnal hazamehetett. Én együtt jöttem el  az apámmal, úgy 
öt órakor. Megkérdezte,  megiszom-e vele egy italt,  de én 
egyenesen  hazamentem.  Bárcsak vele tartottam volna! Vele 
kellett volna tartanom, hogy beszélgessünk. 
- Nem tűnt idegesnek vagy levertnek? 
Jaké felkapta a fejét. A szemébe izzó tűz költözött. 
- Hiszen megemlékezés volt, a Krisztus szerelmére. 
-Jaké - suttogta Rochelle, és végigsimított Jaké combján. - Eve csak segíteni próbál. 
- Az apám halott. Hogy tudna segíteni?  Miért ölte meg 
magát? Fiatal volt, egészséges és sikeres. Az apám... Istenem, 
vajon tényleg egészséges  volt?  Nem titkolt el  előlünk valamit? 
- Megismétlem a kérdést. Nem tűnt idegesnek vagy levertnek? 
- Nem tudom. Szomorú volt. Mindnyájan szomorúak voltunk. Ha visszagondolok, az apám egész pénteken  ideges 
volt.  Mindenre  ugrott.  Azt  is  csak megszokásból kérdezte, 
hogy nem akarok-e vele  tartani  egy  italra. Ő sem vágyott 
jobban társaságra, mint én. 
- Tudta, hogy szerencsejátékos volt? 
- Már régen kigyógyult  belőle. Jézusom, hiszen évek óta 
nem játszott. Abbahagyta. 
- Rendben.  Amikor  pénteken elváltak, nem  említette, 
hogy hová megy? 
- Nem. Nem tudom.  Nem figyeltem  rá.  Ideges voltam. 
Istenem, el kell mondanom az anyámnak, mi történt. Igaz, 
hogy elváltak, ennek ellenére tudnia kell róla. És a nagyszüleim - temette ismét a tenyerébe az arcát. - Nem tudom, hogy 
bírják majd elviselni. 
- Az apja vallásos volt? 
- Apa? Nem, egyáltalán nem. Mindig azt  mondogatta, 
hogy ki kell élvezni az életet, mert ha egyszer vége, akkor vége - bicsaklott meg a hangja. - Márpedig most vége. 
- Szeretett vitorlázni az apja, Jaké? 
- Vitorlázni? - emelte fel Jaké a fejét. Eve  látta, hogy a 
szemét elfátyolozza a bánat és a zavar. - Nem.  Nem szerette a 
vizet. Miért? 
- Csak kíváncsiságból kérdeztem.  Tartós  kapcsolatban 
élt? 
- Nem.  Szerette a nőket, de  csak csapongott  egyiktől a 
másikig. 
- Ki főzött rá? Ki takarította a házat? 
- Egy droid. 
- Oké. Idehívok egy egyenruhást, hogy vigye el magát és 
Rochelle-t a nagyszüleihez. 
- Látni akarom az apámat. Látnom kell. 
- Elintézem, hogy láthassák.  Amilyen hamar csak lehetséges.  De nem  itt,  és nem most.  Most  menjen, és legyen 
együtt a családjával. 
Amikor  elmentek, Eve nekilátott az emelet alapos átkutatásának. 
- A számítógépén írt búcsúlevelet - közölte Roarke-kal. 
- Ügyes. 
- Aha. Történetesen csak nagyon kevés öngyilkos  ír búcsúlevelet. Bevallotta, hogy bérgyilkost  fogadott, aki végzett 
Copperfielddel és Bysonnal. 
- Ez is ügyes. 
- Aha, azt hiszem, tudod, mire  gondolok - ment keresztül Eve az apró étkezőn.  - Először  is a gyilkosságokat nem 
profi követte el. Ha valóban felbérelt valakit, akkor az csakis 
valami kezdő lehetett. Viszont  kiben bízhatott meg annyira, 
hogy nem féltette tőle a Copperfieldből kicsikart információkat? 
- Csakis olyan ember lehetett, aki szintén érintett az ügyben. 
- Telitalálat. Azt is írta, hogy várja a pokol, és az örökké 
tartó szenvedés.  Ráadásul a poklot nagy P-vel kezdte.  Ez 
számomra némi vallásosságra utal, vagy legalábbis arra, hogy 
hitt  abban, nagy tűz ég odalent. A hurok olyan, mintha hivatásos hóhér  csomózta volna. Esetleg egy tengerész vagy cserkész - lépett a konyhába Eve, és kinyitotta az éléskamra ajtaját, majd egy szervizajtót is. - Hol a droid? 
- Itt biztosan nincs. Esetleg odafent? 
- Mindjárt megnézem. Miért nem teszed hasznossá magad, és nézed meg a biztonsági rendszer felvételeit? 
- Gyilkosság történt, hadnagy? 
- Nekem nagyon úgy tűnik. Sok jel mutat erre. Mindenesetre meglátjuk, mit mondanak a törvényszékiek. Miért nyitotta ki az ajtót, és kapcsolta le a biztonsági rendszert? 
- Valaki azt akarta, hogy gyorsan és könnyen megtalálják 
a holttestet. 
- Ahogy mondod. Vajon miért  hívja meg valaki, aki öngyilkosságra készül, néhány órával azelőtt, hogy  végez magával, egy italra a fiát? Ez egyszerűen nem vall Randallra, vagy 
ha mégis, akkor  ragaszkodott volna hozzá. Beszélnem kell 
veled. Valami  nyomja a szívemet. Viszont  semmi ilyesmi 
nem hangzott el. Itt  egy ember,  aki szeretett jól élni,  kerül, 
amibe kerül. Nem kereste a tartós kapcsolatot, nem igazán 
érdekelte a családi üzlet. Az apja szigorúan bánt vele, és ő volt 
a család fekete báránya.  Ennek ellenére sikerült  kényelmes 
életet teremtenie magának. Ráadásul ott a szerencsejáték. 
- Ott volt, vagy még mindig ott van? 
- Mindenesetre már  halott, szóval  inkább csak volt. Viszont fogadni merek,  hogy egészen élete utolsó órájáig játszott. A tisztázatlan bevételek tisztára mosásának egyik legjobb módja a szerencsejáték. Én nem egy bűntudatos embert 
látok magam előtt, inkább egy opportunistát, aki, ha megneszeli,  hogy a nyomára akadtunk, inkább elfut,  mint a szél. 
Egy igazi balekot. 
A házban nem találtak droidot, és az elektronikus szakértő 
szerint pénteken  a biztonsági rendszer összes  diszkjét üresre 
cserélték. 
- A boncolásnál biztosan  találnak majd valami nyugtatót 
a szervezetében - mondta Eve. - Valamit bevett, mielőtt hurokba dugta a fejét. Bénító nyomát is keresni fogjuk a testén. 
- Miért ölték meg? 
, 
, 
- Talán túl mohóvá vált,  és nagyobb szeletet akart a tortából, vagy egyszerűen nem tetszett neki, hogy meggyilkolták 
a fia barátait, esetleg csak idegeskedett. így vagy úgy, áldozati  báránynak kapóra  jött.  Beveszem a  búcsúlevelet, a helyszínt, összepakolok, és egyszerűen  továbbállok. Minden bizonyíték ellene szólt. A Bullock Alapítvány nagy mentegetőzés 
közepette keres magának egy másik könyvelőcéget. Ez a nagy 
botrány nem tesz jót  a hírnevének. Az  ügyvédeik visszakövetelik az aktáikat, és semmi nyoma nem marad a csalásnak. 
Amennyire tudjuk, az ügy összes résztvevője halott. 
- Tiszta munka. 
- A gyilkos szereti a tiszta munkát. Két  fojtogatás, egy 
akasztás. Alapjában véve a módszer ugyanaz.  A droidot  magával vitte, nehogy véletlenül maradjon a memóriájában egy 
felvétel valamelyik korábbi látogatásáról. Mert már a gyilkosság előtt is járt itt. Ismerte a házat. 
- Most is felkészülten érkezett - mutatott rá Roarke. 
- Aha. Az ajtóban állva  beszélgettek egy kicsit. Nem 
kérsz egy italt? Nem kellett nagy ügyesség, hogy becsempészszen egy kis altatót az áldozat borába.  Hadd segítselek fel az 
emeletre. Majd miután felvitte, lefektette a földre. Talán meg 
is  bénította.  Ezt követően bekapcsolta a számítógépet, és 
megírta  a búcsúlevelet. Itt hibát követett  el,  mert sok mindent árult el  benne saját magáról.  Örökkévaló szenvedés és a 
nagy P. Megcsomózta a hurkot, felállította a székre a kába áldozatot,  majd kirúgta alóla,  és végignézte az előadást. Igen, 
végignézte - tűnődött Eve. - Mint ahogy Natalie és Bick haláltusáját is. Randall rúgkapál, a papucsa is leesett  a lábáról. 
A kezével a kötelet markolászta, legalábbis a körme alatt látott szálakból erre  következtetek. Eltartott egy ideig. Ha a 
zuhanás nem töri el a nyakcsigolyát, az akasztott ember sokáig szenved. Habár ebben az esetben azt hiszem, megérdemelte 
-  bámult Eve az immár üres hálószobára. - Lehet, hogy a 
gyilkosnak van kocsija, de biztosan nem azzal jött, hanem a 
tömegközlekedést választotta. Mondjuk  a  metrót. A droidot 
is  elvihette, ha a mozgásrendszer kivételével minden  alegységét kikapcsolta. 
- Ezek szerint egy droidot szállító férfit kell keresned. 
Eve halványan elmosolyodott. 
- Elképzelhető - húzta elő a linkjét, amikor jelezni kezdett. - Itt Dallas. 
- Félidő van, szóval gyorsan mondom. 
Eve rámeredt Feeney-re. 
- Ha gyorsan is el tudod mondani, akkor miért nem tetted meg két órával ezelőtt? 
-Egy linket  csak akkor lehet bemérni, ha használják, 
nem  igaz? Megvan a szám - olvasta be Feeney. - Ráállítottam 
egy nyomkövetőt,  de a tulajdonosa csak pár perccel ezelőtt 
kapcsolta be, és akkor is csupán tizenöt másodpercre. 
- Megvan, hogy hol? 
- Az  Upper Easten. Ennél közelebbit nem tudok mondani. 
- New Yorkban? A link New Yorkban van? 
- Aha. Mégis, mit vártál, hol lesz? Figyelj,  Dallas,  most 
mutatják a szurkoló lányokat. 
- Miféle szurkoló lányokat? 
- A Liberties szurkoló lányait. Lemaradok a szünetről. 
- Az Isten szerelmére, hiszen  bármelyik  a lányod lehetne. 
Sőt az unokád. 
-Ha  egy  férfi  már a félmeztelen ugrabugráló lányokra 
sem kíváncsi, jobb, ha megveszi a koporsóját. Segítettem? 
- Aha, aha,  kösz. Tartsd rajta azt a  nyomkövetőt a linken,  oké? Szurkoló lányok - morogta, amikor  Feeney sietve 
bontotta a vonalat.  - A férfiak gondolkodása igencsak egysíkú. 
-Azért ennyire  nem vagyunk  egyszerűek - javította ki 
Roarke. 
Eve elnevette magát. 
-  New York. Az a gazember. El sem  hagyta  a várost. 
Upper East. Talán egy szállodában van,  esetleg egy magán286 
házban. Elindítok egy keresést, hátha találok valamit Bullock 
nevén. Vagy az alapítványén. 
- Ezt  szívesen megcsinálom helyetted otthonról.  Mert 
most hazamegyünk. Ott sokkal kényelmesebben megírhatod 
a jelentésed - fogta kézen  Roarke a feleségét, mielőtt tiltakozhatott volna. - Enned  kell valamit. Én is éhes vagyok. 
Agyonhajtod magad, Eve. Látom a szemeden. 
- Bármennyire is agyonhajtom magam, folytatnom kell. 
Ha gyorsabb vagyok, Randall Sloan még mindig élne, és talán 
már  le is zártam volna a nyomozást - indult az ajtó felé, majd 
hirtelen megtorpant. - Várj. Várj. Randall  biztosan bebiztosította magát - fordult  sarkon,  és elgondolkodott. A ház háromemeletes. Tizenkét szoba és  a szolárium. Ilyen hatalmas 
helyen bármit el lehet rejteni.  Nem volt ostoba. Ez abból is 
látszik, hogy rá tudta venni Kraust, adja át neki a számlákat, 
méghozzá úgy, hogy az továbbra is az ő neve alatt fusson. Ha 
valami kiderül,  egyszerűen rákente volna.  így biztosította 
magát. 
- Az áldozati bárány is tartott áldozati bárányt. 
- Naná, hogy tartott. Randall biztosan lemásolt mindent, 
amit csak tudott. Legkésőbb akkor,  amikor  megpiszkálta 
Natalie adatállományait. 
- Felteszem,  ugyanezt ő maga is végiggondolta, és nem a 
saját házában rejtette el az anyagot. 
- Talán igen, talán nem. Nem kínozták meg, és  a házat 
sem  kutatták  át.  Lehet, hogy a gyilkos  arra  gondolt, már 
minden kompromittáló adatot megszerzett. Szerintem viszont 
Randall sokkal óvatosabb és okosabb volt nála. Az utolsó szögig át kell kutatnunk a házat. 
- Ami több  órába fog  kerülni - mutatott  rá Roarke. 
Tévedsz, ha azt  hiszed, maradt  még ennyi erőd. Egyezzünk 
meg - javasolta, hogy  megelőzze a vitát. - Rendeld ide Peabodyt  és McNabot. Egy elektronikus szakember és egy nyomozó biztosan megtalálja, ha Randall valóban itt rejtett el valamit. 
- Legalább ők is dolgoznak egy kicsit az ügyön - pecsételte le Eve a bejárati ajtót. 
- Talán mégsem a házában  rejtette el az anyagot, hanem 
mondjuk egy bank széfjében. 
- Elképzelhető,  de szerintem  bármikor könnyen hozzá 
akart férni, különösen az utóbbi napokban. Ha hullik az égből a szar, kell valami ernyő. Mi a helyzet, ha mondjuk vasárnap akarta elővenni? Sokat utazott - folytatta Eve, miközben 
beszállt a kocsiba.  - Bárhol bérelhetett széfet.  A sokat utazó 
emberek tudják, hogy kell elfutni. Gyorsabban menekülnek, 
mint a villám - és ezen gondolkodva lassan álomba merült. 
Arra riadt, hogy  Roarke lefékez a házuk  előtt. A szunyókálástól cseppet sem lett pihentebb, inkább  csak kótyagosabb. Alig tudott kiegyenesedni az ülésben. 
Roarke segített neki függőlegesbe állítani az ülés támláját. 
- Rendes alvásra van szükséged. 
- Szerintem meg csak egy nagy bögre kávéra. 
Miközben  felsétáltak   a  bejárathoz  vezető  lépcsőkön, 
Roarke eltökélte, hogy addig nem hagyja békén, amíg a kávé 
mellé nem harap valamit. 
- Vörös húst kérünk - mondta Summersetnek. - Fel, Eve 
irodájába. Ha  a  többiek még nem ettek,  küldj fel  egy egész 
véres marhát. 
- Azonnal  - emelte  fel  a  lábaihoz dörgölőző  macskát 
Summerset, amint  Eve és Roarke megindultak  az emeletre. 
Azért zöldbabot  is teszek a steak mellé. Eve-nek nem fog tetszeni, de Roarke  majd megeteti vele, avagy nincs igazam? 
Mavis ugyan nem pattant fel, amikor Eve belépett az irodájába, de azért megpróbált felállni a fotelből. 
- Visszajöttél. 
- Aha. Ne haragudj, kicsit összekuszálódtak a dolgok. Adj 
még pár percet, hogy a másik üggyel foglalkozzak. 
- Megkaptad a listát? - kérdezte Peabody.  - Akad benne 
néhány név, amely igencsak gyanúsnak tűnik. 
- Miféle listáról beszélsz? 
- Az ügynökségek és a tanácsadók listájáról. Arra kértél, 
hogy küldjem át a kézi számítógépedre. 
- Persze, persze - és Eve úgy érezte, mintha kása lötyögne 
a koponyájában agy  helyett. -  Még  nem  jutott időm arra, 
hogy megnézzem. Történt valami. Ha csinálsz nekem egy kávét, kapsz tőlem egy egész kád csokoládét. Akár fürödhetsz is 
benne. 
- Majd én elkészítem - segítette  vissza Mavist  a  fotelbe 
Leonardo. 
- Csokoládétolvaj - jegyezte meg Peabody, remélve, hogy 
ezzel jobb kedvre deríti Mavist. - Mellesleg a listában  feltűnt 
néhány név, tehát... 
- Pár perc, és utánanézek. McNabbal más feladatot kaptok. Randall Sloan halott. 
- A francba, neked aztán sűrű napod van. 
- Szerintem meggyilkolták, és úgy rendezték el a helyszínt, hogy  öngyilkosságnak tűnjön.  Én  helyszíneltem,  és a 
takarítókat is odarendeltem. 
Peabody szóra nyitotta a száját, majd Mavis felé pillantott, 
és csupán bólintott. 
-Oké. 
- Elmondom a részleteket, utána McNabbal visszamentek 
a helyszínre. 
- Elmondod a részleteket  evés  közben  -   pontosította 
Roarke. 
- Amint megnéztem a listát. 
- Az várhat - szólt közbe Leonardo, és egy  óriási  bögrét 
nyújtott Eve felé. - Ne haragudj, kedvesem - fordult Mavis 
felé -, de Eve-nek ennie és pihennie kell egy kicsit. 
- Jesszus - vette  el Eve a bögrét, és úgy tartotta, mintha 
az élet vize lötyögne benne.  - Hogy is volt az a férfiakkal? 
- Igazad van  - túrt a hajába Mavis. - Igazad van. Úgy 
nézel ki, mint  akit összevertek. Előbb eszünk.  Mindnyájan leülünk,  és eszünk. 
Behoztak az irodába egy asztalt és néhány széket. A kávé 
segített elűzni  az agyára telepedő ködöt, így Eve kénytelenkelletlen beismerte, hogy a fehérje ismét mozgásba lendítette 
a vérét. 
- Pokoli - jegyezte  meg McNab, amikor Eve elmesélte a 
történteket. - Mit akarnak leplezni? Mit kell keresnünk? 
- Ez  a nagy kérdés.  Kábítószert,  fegyvert,  sikkasztott 
pénzt? - vont vállat Eve. - Majd kiderítjük. Vagy mi, vagy a 
Világnyomozók. Bullock, Chase, vagy valaki más, aki szerepel 
a fizetési listájukon, megölt három embert. Legalábbis mi háromról tudunk. 
- Ráadásul  még mindig itt vannak New Yorkban - és 
Peabody próbálta visszafogni magát, mert amikor lenyelte az 
első falat steaket, azt hitte,  hogy dalra fakad. - Vajon miért? 
Úgy értem, miután végeztek  Randall  Sloannal, miért nem 
menekültek el?  Lett volna rá elég idejük a holttest felfedezése 
előtt. 
- Újabb kérdés. Biztosan dolguk van még New Yorkban. 
Ők úgy látják,  hogy nem  terelődött rájuk a gyanú. Olyan 
ember igazolja az alibijüket, aki egyáltalán  nem érintett az 
ügyben. Egy másik bevallotta a gyilkosságokat, ráadásul  ezt 
már vissza  sem  tudja vonni, mivel meghalt. Ennek ellenére 
igazad van, különleges oka  lehet annak, hogy itt  maradtak. 
Bármikor elutazhattak  volna - gondolkodott evés közben 
Eve. - Azt akarták, hogy minél  hamarabb találják meg a 
holttestet, máskülönben  nem hagyják nyitva az ajtót, és  nem 
kapcsolják ki a riasztót. Minél hamarabb felfedezik a látszatöngyilkosságot, annál hamarabb maguk  mögött tudhatják a 
bajt. Biztosan nagyon bosszantó lehet, ha egy gazdag ember 
alapítványát apró hangyák dézsmálják. 
- Szerintem a hangyák nem szoktak dézsmálni - jegyezte 
meg Peabody. - Inkább jó mélyre beássák magukat. 
- Mindegy. Az ember az, aki, ők pedig senkik. Megpróbáltak megvesztegetni egy kíváncsi könyvelőt, aki  felháborítóan becsületesnek bizonyult. Nem engedhették meg, hogy a 
vagyonukat, a jólétüket veszélyeztesse  néhány ostoba alkalmazott. Éppen ezért volt személyes felhangja a gyilkosságoknak. Bosszút álltak rajtuk. Betörök az otthonodba, te kis senki. Mégis, mit tehetsz ellene? Fájdalmat okozok neked, mert 
volt  bátorságod veszélybe sodorni azt, ami  az enyém.  Utána, 
amikor végeztem veled, és mindent elmondtál, amit tudni 
akartam,  a saját kezemmel  öllek  meg,  miközben  nézem, 
ahogy  szenvedsz. Aztán ugyanígy végzek a szerelmeddel is 
szúrt fel Eve a villájára  egy darab krumplit. - Mi ez?  - kérdezte ellentmondást nem tűrően, miközben az asztalnál ülők 
hallgatásba burkolóztak. - Mi ez? 
- Horror - emelte fel Mavis a poharát. - Borzalmas. 
- Ó. Ne haragudj. 
- Honnan  tudod,  mit gondolt és érzett a gyilkos?  - kérdezte Leonardo,  miközben Mavis karját simogatta. 
- Nos, mégsem gondolhatott  az időjárásra - vonta össze 
Eve  a szemöldökét. - Randall Sloan  egy magánparkolóban 
tartotta a kocsiját. A gyilkosság éjjelén nem használta. Azt állította, hogy taxival ment, és ezt azok is megerősítették, akik 
alibit  igazoltak  neki.  Nézzük meg a  parkoló  számítógépes 
rendszerét, hogy aznap éjjel mozgott-e a kocsi? Lehet, hogy a 
gyilkos kölcsönvette egy kis időre.  Ha nem, ellenőrizzük azokat  a cégeket, amelyek gépkocsit adnak bérbe. Vagy vigyáznak rá. A Bullock Alapítvány  talán tart valamilyen járművet 
New Yorkban,  esetleg  amikor erre járnak, igénybe vesznek 
valami különleges szolgáltatást. 
Amikor Peabody elővette a jegyzettömbjét,  Eve megrázta 
a fejét. 
- Nem, te már  eleget dolgoztál. Felhívom Baxtert. Úgyis 
be akart szállni  a nyomozásba. Majd ő felveszi a vallomásokat 
- állt  fel az asztal mellől. - Máris felhívom, utána látni akarom a Tandy ügyében összeállított ügynökségek listáját. 
Az asztal túloldalán Mavis lehunyta a  szemét, és vett  egy 
mély lélegzetet. 
- Köszönöm. Köszönöm, Dallas. 
Eve beszélt Baxterrel, majd áthívta Mavist a nappaliba, és 
becsukta az ajtót. 
- Azt akarod mondani, hogy szerinted Tandy már halott. 
- Nem, ilyesmiről szó sincs. Ülj le - és amikor Mavis elfoglalta az egyik fotelt, Eve is letelepedett vele szemben, és a 
barátnője  szemébe nézett. - Azzal viszont tisztában kell lenned, hogy ez is egy lehetséges helyzet. Nem ok nélkül rabolták el. Minden jel arra mutat, hogy a babája miatt. 
- És ha megszülte...  Csütörtök óta... 
- Csütörtök óta rengeteg minden történhetett - szakította félbe Eve. - Abból kell kiindulnunk, amit biztosan tudunk. 
Nézd, tisztában  vagyok  vele, hogy úgy tűnik, nem  fordítok 
elég figyelmet a barátnődre,  és nagyobb erőkkel is kereshetném, de hidd el nekem,  egy pillanatra sem feledkeztem meg 
róla. Ráadásul amikor én nem ezen az ügyön dolgozom, megteszi helyettem Peabody. 
- Nekem eszembe sem jutott, hogy nem fordítasz rá elég 
figyelmet - fogta meg Eve kezét Mavis. - Ez meg sem fordult 
a fejemben. Azzal is tisztában vagyok, hogy Peabody megtesz 
minden tőle telhetőt, és... És ő nagyon jó nyomozó. Viszont 
nem te vagy, Dallas. Tudom, hogy rettenetesen nagy rajtad a 
nyomás, de... 
- Nehogy elérzékenyülj. Ugyan már,  nem kell mindjárt 
sírni. 
- Nagyon féltem, és folyton arra gondolok, mi van akkor, 
ha engem rabolnak el? Ha bezárnak valahová, és nem tudom 
megvédeni a kisbabámat. Ez most nagyon drámaian hangzik, 
de inkább meghalnék, mintsem a picinek bármi  baja essék. 
Tudom, hogy Tandy ugyanezt érzi.  Egyszer  említette, hogy 
pontosan ezért döntött amellett, hogy megtartja. Még akkor 
is, ha az örökbefogadói mellett talán jobb élete lenne. Hiába 
jó emberek, mégiscsak idegenek, és egy idegen sohasem szeretné annyira, mint ő. 
- Miféle jó emberekről  beszélsz? Tandy beavatott a részletekbe? 
- Nem, csak... Várj - hunyta le Mavis a szemét, majd finoman simogatni kezdte a hasát, miközben nagyokat lélegzett. 
- Ó, a francba. A francba! Szülni... 
- Nem, nem, ne ess pánikba. Csak próbálok koncentrálni. 
Egyszer beszélgettünk a városi gyereknevelésről. Érvek, ellenérvek,  satöbbi. Akkor említette, hogy  reméli,  jól  döntött, 
amikor a  nagyvárost választotta, pedig  egy vidéki kúriában 
aranyélete lehetett volna a kicsinek. Néha ilyen választékosan 
beszélt - nyitotta ki a szemét. - Mi az a kúria? 
- Honnan  tudjam? Én New York-i vagyok. Oké, nézzük 
át közösen Peabody listáját. Hátha beugrik még valami. 
Tizennyolcadik fejezet 
Eve átadta Mavisnek a listát, majd odaintette Leonardót. 
- Mind a ketten nézzétek  végig. Több szem többet lát, és 
közben neked is eszedbe juthat valami. Te is ott voltál, amikor a lányok beszélgettek? 
- Persze.  Tandy  fiút várt -  simított végig gyengéden 
Mavis óriási pocakján. - Beszélgettünk a kisbabáról, róla, és a 
terveiről. Próbáltam  minél  jobban  megismerni. Nem  csak 
azért, mert Mavis tanfolyami  csoportjába járt,  hanem  mert 
terveztem neki néhány ruhát ajándékba. 
- Hát nem ő  a legédesebb papamaci a világon? - búgta 
Mavis. 
- Naná, hogy ő, ki más? Nézzétek végig a listát, és  közben próbáljátok felidézni, hogy miről beszélgettetek. Különkülön,  és együtt  is. Talán beugrik valami. Mindjárt visszajövök - ment át Roarke irodájába, és becsukta maga mögött az 
ajtót. A férje a számítógép mögött ült. 
- Valami gond van? - érdeklődött Roarke. 
- Tele a ház emberekkel, ráadásul egyiküket annyira feszítik a hormonok, hogy bármelyik percben robbanhat, akár egy 
bomba. Magadra vállaltad az összes kulimunkát, és két ügyben is segítesz egyszerre. Az egyikben ráadásul személyes sérelem is ért. Kirángattalak Brooklynba, pedig vasárnap  van, 
majd  elcíbáltalak egy  gyilkosság helyszínére, és megkértelek, 
hogy  vigyázz egy hisztérikus tanúra. Talán kihagytam valamit, de  a lényeget sikerült összefoglalnom. 
- Még egy nap a paradicsomban. 
- Szeretlek. Csak azt akartam, hogy te is tudd. 
Roarke tekintete melegen csillant. 
- Köszönöm, hogy emlékeztetsz rá.  Szép  tőled.  Nagyon 
fáradt vagy, Eve. 
- Te is nyúzottnak látszol. 
- Tényleg? - állt  fel Roarke. - Akkor talán itt  lenne az 
ideje, hogy foglalkozz  velem egy kicsit. 
-Talán fogok  is  - kerülte meg  Eve a férje íróasztalát, 
majd amikor melléje ért, szorosan összeölelkeztek. 
- El kell halasztanunk azt a téli vakációt,  amiről nemrég 
beszéltünk. 
- Hmm - hunyta  le a szemét Roarke, és ringatni kezdte a 
feleségét, miközben mélyen beszívta a haja és a bőre  illatát. 
Kicsit összejöttek a dolgok. 
- Mindig összejönnek, de amint Mavis megszüli a  gyerekét,  és befejeztük a nyomozást, azonnal elutazunk. 
- Komolyan? 
-A szavamat  adom  rá  - húzódott kissé hátra Eve, és 
Roarke szemébe nézett. - Szükségem van rád. Csak rád. El 
akarok tölteni veled  kettesben néhány  napot. Nem tudom, 
miért feledkeztem meg erről. Mellesleg, ha egy napot eltöltünk a szülőszobán, igazán ránk fog férni, hogy napokig csak 
igyunk és szeretkezzünk. 
- Miért kellett az  eszembe juttatnod? 
- Mit? A szeretkezést? - emelte fel a kezét Eve, és megveregette a férje arcát. - Mindig forróság önt el, amikor  rágondolok, akárcsak téged. 
- Nekem mindig  a szeretkezés jár az eszemben. 
- Vicces fiú - csókolta meg Eve a férjét, de ebben a pillanatban a számítógép jelezte, hogy elkészült a rábízott feladattal.  -  Ezek az adataim? - ragadta fel Eve a nyomtatóból kihulló papírlapokat. 
- Úgy látszik,  bármilyen kellemesnek indul egy  közjáték, 
igen csúnya véget is érhet. 
Eve oda sem figyelt Roarke-ra. Végigfutott a különböző 
ingatlanokon, birtokokon és címeken, miközben egyre szélesebben mosolygott. 
- Nézz csak ide! Madeline-nek van egy átmeneti szállása 
az East End Avenue-n, nem messze a Nyolcvanhatodiktól. 
- Fogadni merek, hogy vasárnap ide,  vasárnap oda, megint készülsz valamire. 
- Ha nem akarsz jönni, megyek egyedül. 
- Maradjak itt egy ketyegő hormonbomba mellett? Köszönöm, de nem. 
Amikor visszamentek Eve irodájába, Leonardót egyedül 
találták a tartalék számítógép előtt, ahogy összevont szemöldökkel bámulja a képernyőt. 
- Mavis? 
- Kiment pisilni. Már megint - mosolyodott el Leonardo. 
- Az utóbbi időben neki  lett a legédesebb apró hólyagja a világon. 
- Valóban elragadó. Mondd meg neki, hogy rá kell vetnem magam egy forró nyomra a gyilkossági ügyben. Amilyen 
hamar csak  tudok, visszajövök, és akkor felpörgetjük a kutatást. Ha addig találtok valamit,  ami ismerősnek tűnik, még 
ha csak halványan is, jelöljétek meg. Ha Peabody és McNab 
hamarabb érnének vissza, mutassátok meg nekik. 
-Megmutatjuk.  Dallas, Roarke, nem lenne  baj,  ha itt 
maradnánk éjszakára? Mavis hajthatatlan. Azt mondja,  még a 
kapitányságra is utánad megy, és leül az irodádban, ha  ott leszel. Nem szeretek arra gondolni, hogy ilyen állapotban többször is keresztülzötyögtetem a városon. 
- Mindig szívesen látunk benneteket - mondta Roarke. 
Kérd meg Summersetet, hogy keverjen Mavisnek egy nyugtatót. Nyugodj meg, tudja,  hogy mi az, ami nem árt a babának. 
- Te is bevehetnél valamit - tette hozzá Eve, majd  eszébe 
jutott, hogy ez a mackótermetű férfi mennyire szereti a  barátnőjét, melléje lépett, és  biztatóan megszorította a vállát. 
Mondd meg Mavisnek,  hogy sokat gondolok Tandyre, és 
mindent elkövetek, hogy megtaláljuk. 
- Mavis hisz benned. Csak ezért nem omlott még össze. 
- Te vezetsz - fordult Roarke-hoz, amikor kimentek. - Én 
közben gondolkodom egy kicsit. 
Kissé megdöntötte  az üléstámlát,  lehunyta a szemét,  és 
maga elé idézte Tandy arcát. 
Fiatal,  egészséges, egyedülálló,  terhes nő,  akinek nincsenek közeli rokonai.  Elköltözött a régebbi lakhelyéről. Miért 
nem tartotta a kapcsolatot az otthoni barátaival vagy a volt 
munkatársaival? 
Bujkált? 
Mi elől? Ki elől? 
A gyerek apjától tartott? Lehetséges, de nem túl valószínű. Az új  barátai és munkatársai előtt egyetlen szóval sem 
szidta, nem nevezte  mocskos disznónak, aki felcsinálta és elhagyta. 
Eve visszagondolt Tandy lakására. Peabody fészeknek nevezte. Fészeknek, nem pedig rejtekhelynek. Talán Tandy valóban bujkált, de nem rögeszmésen. Sokkal inkább tűnt  úgy, 
hogy új életet akar kezdeni. 
Akárcsak a gyilkosságok áldozatai.  Elköltöztek otthonról. 
Még az angol lány is elköltözött néhány hétre  Londonba. Új 
munkahely, új lakás, új  élet. Sokkal inkább tűnik menekülésnek, mint rejtőzködésnek. 
De mi elől? Ki elől? 
Egy halott és két eltűnt nő.  Át kellene nézetni a middlesexi áldozat  boncolási  jegyzőkönyvét  egy orvossal.  Talán 
megkérhetné Louise-t vagy Mirát, esetleg Mavis szülésznőjét. 
A gyilkos valószínűleg megpróbálta császármetszéssel a világra segíteni a babát a súlyosan sérült vagy haldokló nő méhéből. 
Isten tudja, de az már igazán durva. 
A gyilkos meg sem kísérelte elrejteni a holttestet.  Az otthona közelében  egyszerűen kidobta. Csak az vezérelte,  hogy 
minél távolabb találják meg a gyilkosság valódi helyszínétől. 
Belego viszont sohasem került elő,  sem élve, sem holtan. 
Elvették a babát, és eltüntették  a holttestet?  Ez logikusnak 
tűnik. A rendőrség egy eltűnt nőt keresett terhesen vagy újszülöttel. Viszont az is megfordult a nyomozók fejében, hogy 
egyszerűen odébbállt.  Aki egyszer elköltözött, az  másodjára is 
megteheti. 
Nem figyeltek az  egészséges,  nevelőszülőknél elhelyezett 
csecsemőkre. A pici minden valószínűség szerint vidékre került, messze attól a helytől, ahol az anyját elrabolták. 
Az emberrablók számára a baba épsége az első. Nem vihették messzire a  terhes nőket.  Mavis is  említette,  hogy  a 
harmincadik hét után megtiltották, hogy repülőre szálljon. 
- Vagyis  Tandy még mindig  New Yorkban  van -  motyogta maga  elé. - Hacsak kocsival ki nem vitték a városból. 
Viszont akkor sem lehet túl  messze. Nem akarják a  kelleténél 
több megpróbáltatásnak kitenni, hiszen azzal a magzatnak is 
ártanának. Tandy itt van New Yorkban, és még él. 
- Miből gondolod? 
- Nem hinném, hogy az elrablói siettetik a szülést. Nem 
indítják be idő előtt.  Minden nő a terhesség utolsó hetében 
tűnt el. Ez lehet véletlen egybeesés is, de szerintem az elrablójuk addig várt, amíg csak tudott - keringtek a fejében a gondolatok. - Esetleg egy frusztrált orvos vagy szülész, aki szeret 
szüléseket levezetni, és  amikor végzett, egyszerűen megszabadul az  anyától. Az újszülötteket sem tartja meg.  Biztosan 
feltűnne valakinek,  ha időről időre  minden előzmény  nélkül 
gyarapodna a szomszéd család. Vagy... 
- Talán nem ért ahhoz, amit csinál - jegyezte meg halkan 
Roarke. - Mindig elveszíti az anyát és a babát is, de rendületlenül tovább próbálkozik. 
- Aha. Aha.  Ezt azért ne mondjuk ki hangosan  Mavis 
előtt. Az  is elképzelhető, hogy egy  fanatikus erénycsősz.  Az 
ismert áldozatok közül mindössze egy akadt, aki végül férjhez 
ment a gyerek apjához. 
- Ha eléggé fanatikus, csak a  házasságon belül  született 
gyerekeket ismeri el törvényesnek. 
- Nem zárhatjuk ki ezt a lehetőséget sem - pillantott Eve 
a sarkon álló mozgóárus füstölgő grillje felé. - Viszont az a 
tény, hogy három különböző országban tűntek el az áldozatok,  a profit felé mutat. Ez üzlet. Emberrablás, szülés, végül a 
baba elhelyezése a nevelőszülőknél. Majd amikor végeztek, 
megsemmisítik a bizonyítékokat. 
- Rettenetes. 
- A lehető legrettenetesebb - helyeselt Eve, majd kiegyenesedett ültében, amikor Roarke  lefékezett az  East End 
Avenue-n. 
Egy apró,  üvegből és kőből emelt  épület  előtt  álltak, 
amely a városi forradalom romjain épült. Akadt néhány ilyen 
a New York-i  folyópartokon.  Remek kilátás nyílt belőlük a 
vízre. Az üveg aranyló csillogással verte vissza a bámészkodók 
képét. Mivel a nap már alacsonyan  járt, a biztonsági rendszer 
fényei is hasonló színben ragyogtak. 
Hatalmas terasz nyúlt a folyópart fölé. A bejáratot  magas 
boltív őrizte. 
Eve becsöngetett, majd a biztonsági kamera elé tartotta a 
jelvényét. A vörös lézerfény végigpásztázta, majd nyílt az ajtó. 
Eve azonnal rájött, hogy az előtte álló, egyenruhát viselő 
szobalány csupán droid, még mielőtt megszólalt. 
- Miben állhatok a szolgálatukra? 
- Dallas hadnagy vagyok a New Yorki rendőrségtől. Találkozni szeretnék Ms. Bullockkal vagy Mr. Chase-zel. 
- Sem Ms. Bullock, sem pedig Mr. Chase nem óhajt látogatókat fogadni. Elkérhetem a névjegyét? 
- Ez azt jelenti - tolta Eve a jelvényét a droid arca elé hogy nem könnyed csevegésre jöttem. Vagy Ms. Chase  és Mr. 
Bullock szeretne inkább befáradni a kapitányságra? 
- Várjon itt. Azonnal szólok Ms. Bullocknak. 
Az előszoba padlóját arany- és ezüstszínű járólap borította. A bonyolult mintákat vörösre  színezett tetőablakon  keresztül érte a napfény. A falakat vékony aranykeretbe  foglalt 
képek díszítették. 
A padokat, asztalokat és székeket mind-mind ébenfából 
faragták, és mélyvörös huzattal vonták be. 
Eve eltávolodott a bejárattól, felnézett az ezüstösen csillogó lépcsőre, majd kelet felé fordította a tekintetét, amerre egy 
tágas  szoba  nyílt, amelyet  már fekete és  vörös szín uralt. 
Odabent arany- és ezüstfestésű bútorok álltak. 
Tűz lángolt a vörös kandallóban, az ablakon keresztül pedig látni lehetett a sötéten kanyargó folyót. 
Semmi kellem, gondolta  Eve. Semmi megnyugtató nőiesség. Csak az aprólékos,  már-már katonás díszítés, aminek láttán mindig megsajdult a feje. 
Itt senkinek sem jutna az eszébe, hogy feltegye a lábát az 
ezüstösen csillogó asztalra, vagy leheveredjen  szunyókálni az 
egyik heverőre. 
Cipősarok   kopogását hallotta,  és  amikor megfordult, 
szemtől szemben találta magát Ms. Bullockkal. 
Az igazolványkép hazudott. Ez  a nő nem egyszerűen  bement  valahová,  hanem  megjelent.  Magas,  fenséges  alakja, 
ezüstszőke haja és fiatalos arca tiszteletet parancsolt. 
A szeme jégkéken csillogott, a szája olyan vörösen lángolt, 
akárcsak a kandalló. Pulóvert és hosszú nadrágot viselt. A fülében és a nyakában gyémántok csillogtak. 
- Dallas hadnagy - indult el Eve felé. Úgy  suhant keresztül a szobán, mint egy karcsú jacht a nyugodt tengeren. Kinyújtott kezének ujjain is gyémántok,  rubintok szikráztak. 
Eve arra gondolt, úgy fest, mintha nem lenne  más, csupán a 
szoba tartozéka. - Néhány nappal ezelőtt beszéltem a társával 
- folytatta Madeline -  arról  a rettenetes tragédiáról, ami a 
Sloan, Myers és Krausnál történt. 
- így igaz. 
- Maga pedig nem más, mint Roarke - melegedett fel jó 
néhány fokkal a mosolya, amikor Roarke felé fordult. - Nem 
is reméltem, hogy egyszer személyesen is  megismerhetem. 
Habár igencsak különös események sodortak össze bennünket. 
- Ms. Bullock. 
- Kérem, kérem, foglaljanak helyet, és árulják el, mit tehetek magukért. 
- Eddig azt hittem, elhagyta az országot, Ms. Bullock 
kezdte Eve. 
- Lám,  mégis itt vagyunk - nevetett fel Madeline, és keresztbe tette a lábát. Halk selyemsuhogás  hallatszott. - Úgy 
döntöttünk a fiammal,  néhány napot inkognitóban töltünk, 
ha érti, mire gondolok. 
- Ismerem a kifejezést - felelt Eve szárazon, de Madeline 
mosolya cseppet sem változott. 
- Azt mondtuk Róbertnek, mármint Róbert Krausnak, és 
másoknak is, hogy elmegyünk New Yorkból. Nagyon kimerítő, ha állandóan szórakoztatni akarják az embert. Maguk persze még fiatalok. Biztosan élvezik a véget  nem érő fogadásokat és vacsorákat. 
- Az ünnepek tartanak életben. A tivornyából sosem elég 
- ezúttal Madeline egy pillanatra elhúzta a száját, de szinte 
azonnal visszatért a mosolya. - Nem tudták volna egyszerűen 
visszautasítani a meghívásokat, vagy közölni, hogy szeretnének eltölteni kettesben néhány csöndes estét? 
- Az én pozíciómban nagyon sokat elvárnak egy embertől 
- emelte fel Madeline a kezét, majd mély sóhaj kíséretében 
elegánsan visszaejtette az ölébe. - Időnként roppant teher nehezedik az  emberre. Ha az egyik meghívást elfogadja, a másikat visszautasítja, óhatatlanul  megsért valakit. Szükség  van 
némi huncutságra ahhoz, hogy mindezt elkerüljük. Nagyon 
szeretjük a városát. Ó, megérkezett a frissítő - sóhajtott fel, 
amikor a  droid betolt egy zsúrkocsit,  rajta néhány  likőrösüveggel, egy teáskannával, gyümölccsel, sajttal, és apró, cukrozott  süteménnyel. -  Megkínálhatom egy brandyvel vagy 
egy teával? Esetleg mind a kettőből kér egy kortyot? 
Roarke tudta, hogy a felesége megpróbálja visszautasítani 
a kínálást, és finoman megszorította a térdét. 
- Egy tea jólesne. 
- Nagyszerű. Majd én töltök. Távozhat - szólt oda Madeline a droidhoz, mire az hangtalanul elsuhant. - Tejszínt, citromot? 
- Nem kérünk. Cukrot sem - vette át Roarke a beszélgetés irányítását. - Gyönyörű a háza. Csodálatos a kilátás. 
- Az volt a fő szempont, amikor megvettem. Órákon keresztül el tudom  nézni a folyót. Minden házunk vízparton áll. 
Vonzódom az ehhez hasonló tájhoz. 
- Ennek ellenére Róbert Krausnál vendégeskedtek - szúrta közbe Eve. 
- Valóban. A felesége... Találkoztak már? Csodálatos aszszony. Meghívott bennünket, és jó ötletnek tűnt.  Kellemesen 
töltöttük együtt az időt. Szeretünk kártyázni - nyújtott Eve 
és Roarke felé egy-egy csészét, majd magának is töltött. - Viszont attól tartok, nem értem, miért érdekli ez magát. 
- Engem minden  részlet  érdekel, ami  egy  gyilkossági 
ügyben felmerül. 
- Még mindig nyomoz? Azt hittem, már megtalálta a tettest.  Rettenetes. Olyan fiatalok voltak. Csak nem Robertet 
gyanúsítja? 
- Csak próbálok teljes képet festeni a történtekről. Maga 
ismeri Randall Sloant. 
- Persze hogy ismerem. Ő  aztán  igazi társasági  ember. 
Micsoda életerő! Nincs, ami otthon tarthatná. 
- Nem is tudom. Történetesen épp otthon halt meg. 
- Micsoda? Mit mondott? 
- Randall Sloant ma kora délután holtan találtuk a házában. Felakasztotta magát a hálószobai csillárra. 
- Istenem - szorította a mellére a kezét Madeline. - Édes 
Istenem. Randall meghalt? 
-  Mikor találkozott vagy beszélt vele utoljára? 
-Nem is tudom... Nem hiszem el. Rettenetes. Én... kérem - nyitotta fel az asztalon álló ezüstözött Iádika fedelét, 
amely a belső linket rejtette magában. - Brown, kérem, szóljon Mr. Chase-nek, hogy azonnal jöjjön le  - majd Madeline 
hátradőlt, és a homlokára szorította a kezét. - Ne haragudjanak. Már csaknem tíz éve ismerem Randáik. Barátok voltunk. 
- Mennyire közeli barátok? 
Madeline arcát pír öntötte el, és az ölébe ejtette a kezét. 
- Tudom,  hogy ebben a helyzetben kérdezősködnie kell, 
de ez a burkolt célzás igencsak rossz ízlésre vall. 
- A nyomozókat általában  pocsék ízléssel  verte  meg  a 
sors. Közel álltak egymáshoz? 
- Természetesen nem, legalábbis nem úgy, ahogy azt maga gondolja. Élveztük egymás társaságát. 
- Úgy hallottam, ő vette rá, hogy  az  apja  könyvelőcégéhez vigye az üzleti ügyeit. 
- Valóban, de ennek már több éve, és meg kell mondai 
nom, meg vagyok elégedve a munkájukkal. 
- Róbert Kraus volt hivatalosan  megnevezve,  mint 
könyvelőjük. 
-így igaz. 
- Ennek  ellenére  Randall  Sloan  kezelte  az  alapítvány 
könyveit. 
- Nem, ebben téved. Nekünk Róbert könyvelt. 
- Az első naptól kezdve Randall Sloan vezette a könyvelést, egészen a haláláig. 
- Fogalmam sincs, miről beszél. Ó, Istenem! Win! Sloan 
meghalt. 
Winfield Chase megtorpant. Nagyon hasonlított az anyjára, az  ő erős testfelépítését, markáns arcvonásait és jeges tekintetét örökölte. Majd gyorsan melléje lépett, és megfogta 
feléje nyújtott kezét. 
- Randall? De hogyan? Baleset történt? 
- Ma találták meg a holttestét. A hálószobájában lógott 
egy kötélen - felelt Eve. 
- Felakasztotta magát? Miért tett  volna ilyet? - kérdezte 
ellentmondást nem tűrően Winfield. 
- Egy szóval sem mondtam, hogy felakasztotta magát. 
-De hiszen... szedte össze  magát Winfield, miközben 
végigsimított az  anyja kezén. - Azt mondta, egy kötélen lógott. Ebből  következtettem arra, hogy...  - kerekedett  el a 
szeme. - Arra céloz, hogy meggyilkolták? 
Eve  fogadni  mert volna, hogy  igazi angolhoz  méltóan 
Winfield szmokingban képzeli el a felakasztott Randallt. 
- Azt sem mondtam. Még vizsgáljuk az  esetet, és minthogy én vagyok a nyomozás vezetője, fel kell tennem  a kérdést, hogy hol voltak péntek délután négy és este tíz között. 
- Ez felháborító!  Hogy  merészel  ilyesmit  kérdezni  az 
anyámtól - kulcsolta össze ujjait Madeline  ujjaival Winfield, 
aki szabad kezével végigsimított a fia combján. - Tudja, hogy 
kicsoda ő? 
- Madeline Bullock.  Egykori Chase, született Madeline 
Catherine Forrester -  kavarodott fel Eve gyomra az anya és a 
fia testbeszéde láttán,  de igyekezett, hogy a tekintete nyugodt 
maradjon. - Maga viszont úgy látszik, nincs  tisztában  azzal, 
hogy én ki vagyok. Eve Dallas hadnagy vagyok. Amíg az orvos szakértő egyértelműen meg nem állapítja a  halál okát és 
körülményeit, gyanús esetként kell kezelni. Válaszoljanak  a 
kérdésre. 
- Anya, felhívom az ügyvédünket. 
- Csak nyugodtan  - biztatta Eve.  - Szüksége is lesz rá, ha 
fél elárulni, hol volt péntek este. 
- Higgadj  le,   Win.  Csillapodj.  Ez annyira  bosszantó. 
Egész  este itthon  voltunk. A  tavaszi gálaestet  tervezgettük 
Winnel,  amelyet   mindig áprilisban tartunk,  Madridban. 
Adományokat gyűjtünk az alapítványnak. Ha jól emlékszem, 
nyolc  körül  megvacsoráztunk, utána kártyáztunk és zenét 
hallgattunk.  Valószínűleg  tizenegy táján fekhettünk  le. így 
történt, Win? 
Winfield Eve-re meredt. 
- Báránykotlett volt a vacsora paradicsomszósszal. 
- Az biztosan nagyon finom. Jártak valaha Randall Sloan 
New York-i házában? 
- Természetesen - tartotta szorosan a fia kezét Madeline. 
- Többször is meghívott bennünket. 
- Most is? 
- Nem. Mint ahogy azt már említettem, szerettünk volna 
nyugodt körülmények között eltölteni néhány napot. 
- Rendben. Vezetett már New Yorkban, Mr. Chase? 
- Miért vezettem volna?  - pillantott némileg lenézően 
Eve-re Winfield. 
- Nem is  tudom. Köszönöm, hogy fogadtak - állt fel Eve. 
- Ó, majd elfelejtettem. A Sloan, Myers és Krausnál vezetett 
számlájukat további  vizsgálatokra átadtuk az amerikai és az 
angol adóhivatalnak, és ha jól emlékszem, több más ország is 
érdeklődött utána. 
- Ez felháborító! -  és Winfield csaknem nekiesett Evének, de az anyja gyorsan felállt, miközben szorosan tartotta a 
kezét. 
- Mit akar ez jelenteni? - kérdezte ellentmondást nem tűrően. 
- Rengeteg kérdés  merült fel a számlákkal kapcsolatban. 
Én csak a gyilkossági ügyekben vagyok járatos. Mit tehetnék? 
Abban viszont biztos  vagyok, hogy a  megfelelő hivatalok 
gyorsan megtalálják a szükséges válaszokat. 
- A számlákkal kapcsolatos kérdéseket a Sloan, Myers és 
Krausnak kell feltenni. Róbert Kraus... - hallgatott el Madeline, és szabad kezét a mellkasára szorította. - Nem, maga azt 
mondta, Randall kezelte a számláinkat. Ez önmagában  elég 
ahhoz, hogy megrendüljön a cégbe vetett bizalmam. Sikkasztott?  Édes  Istenem,  pedig  mennyire  megbíztunk  benne. 
Mennyire megbíztunk benne - támaszkodott neki Chase-nek, 
aki átölelte a vállát. - Kihasznált minket? - erőszakoskodott 
Madeline. - Azért ölte  meg magát, mert kihasználta az alapítványt? 
- Akkor minden rendben  lenne, igaz?  Köszönöm,  hogy 
szántak rám egy keveset az idejükből. 
Ezen legalább  elgondolkodhatnak, tette  hozzá magában 
Eve. 
Sötéten vigyorogva szállt be a kocsiba. 
- Nem  hinném, hogy kapunk meghívót a tavaszi madridi 
gálára - jegyezte meg Roarke. 
- Megszakad a szívem. Úgy néztek ki, mintha egy ősrégi 
angol szalonból léptek volna elő. Madeline-nek meg sem fordult a fejében, hogy felkeressük, ám amikor mégis megtettük, 
készen állt a fogadásunkra. A fiút viszont erősen vissza kellett 
fogni. Indulatos teremtés. 
- Chase ölte meg őket. 
- Fogadni mernék, hogy valóban ő a tettes. Kihallgattok? 
Fenyegettek? Persze hogy ő ölte meg őket, utána hazajött,  és 
mindent elmesélt anyucinak. Biztosan nagyon idegesek most, 
hogy kiderült: három gyilkosság is kevés volt, hogy eltitkolják az eltéréseket a számlákban. 
- Mindent Randall Sloan nyakába fognak varrni. 
- Legalábbis  megpróbálják,  de  emiatt  aggódjanak  a 
szövetségigek és  a Világnyomozók. Három  rendbeli előre 
megfontolt szándékkal elkövetett gyilkosság, és ennek az eltitkolására tett kísérlet. Be fogom varrni őket. 
- Megkérdezhetem, hogyan? 
- A fiú DNS-e ott maradt Byson öklén. A  tudomány lesz 
a végzete. Elég ügyes és ravasz  vagyok ahhoz, hogy szerezzek 
egy végzést,  amellyel kényszerítem, hogy DNS-mintát adjon. 
Peabody és McNab is szerencsével járhatnak. Ha Sloan valóban a lakásán rejtett el  valami  döntő bizonyítékot,  akkor 
megtalálják.  Beviszem ezt a Wint kihallgatni, és kiszedem belőle az igazságot. Ha nincs mellette az anyja, aki visszafogja, 
gyorsan megered a nyelve. Látom rajta. 
- Még ma éjjel visszaindulhatnak Angliába. 
- Megtehetnék, de nem fogják. Azzal azon  nyomban magukra terelnék a gyanút. Madeline-nek ehhez túlságosan erős 
az önfegyelme. Döbbentnek és dühösnek mutatják majd magukat. A barátjuk, ez a kedves, jó barát rászedte és megalázta 
őket.  A saját céljaira használta ezt a tiszteletre méltó alapítványt. Micsoda szégyen! Micsoda borzalom! Madeline már kitalálta a következő lépést. Biztosan hívja Cavendisht, vagy az 
egyik angol kapcsolatát, és minden követ megmozgat, amivel 
akadályozhatja a munkámat. Talán Cavendisht is berántom 
egy kis beszélgetésre.  Félóra elég, hogy megizzasszam. Gerinctelen  alak. Villámgyorsan  megpróbál  majd  mindent  a 
többiekre kenni, csak nehogy börtönbe kerüljön. 
Roarke megállt egy lámpánál, és végigmérte a feleségét. 
- Alaposan felhúztad magad, mi, hadnagy? 
- Aha, fel. Végül csak összeállt a kép. Először szerzek egy 
végzést, hogy DNS-mintát vehessek Chase-től - húzta elő a 
linkjét. - Reggelre Cavendisht is bent akarom tudni. 
Tönkretette egy helyettes államügyész és a kapitánya vasárnap délutánját, villámgyorsan megszervezett egy  hármas 
linkkonferenciát, és amikor Roarke áthajtott a kapun, már a 
részleteket ecsetelte. 
- Szükségem van egy érvényes végzésre, amely felhatalmaz  rá,  hogy DNS-mintát  vegyek Chase-től  - jelentette ki 
Eve. 
Cher Reo helyettes államügyész elég komoran méregette 
Eve-et. 
- Feltehetően  játszottak a  számlákkal,  feltehetően egy 
olyan ember, aki hivatalosan hozzájuk sem férhetett,  és aki a 
búcsúlevelében beismerte az elkövetett gyilkosságokat. 
- A boncolás megállapítja majd,  hogy nem öngyilkosság 
történt. 
- Ebben nem lehet teljesen biztos. 
- Rohadtul biztos vagyok benne - rezzent össze  Eve. - Elnézést, kapitány. 
Whitney mindössze sóhajtott egyet. 
- Ha a hadnagy rohadtul  biztos valamiben, Reo, akkor 
az úgy is van. Ha Chase ártatlan, a legrosszabb, ami történhet, hogy hivatalosan panaszt tesz a nagykövetségen valamint 
az ügyvédeinél, hogy zaklattuk. 
- Keresek egy bírót, aki egyetért veled - közölte Reo. 
Cavendish esetében szintúgy. Veszélyes vizekre tévedtél, Dallas. 
- Majd csak elnavigálok valahogy. Holnap reggel nyolcra 
mindkettejüket bent akarom tudni a kapitányságon. Köszönöm a türelmét, kapitány, és elnézést kérek, hogy zavartam. 
- És velem mi lesz? - morgott Reo. 
- Tőled is elnézést kérek. 
- Szép munka - csókolta meg Roarke a feleségét.  - Viszont én is adnék neked egy parancsot. 
- Naná,  hogy adnál. Hiába vannak tele ügyvéddel, most 
már azok sem tudnak segíteni rajtuk. Elkapom őket, Roarke. 
Natalie-ért, Bick-ért, és azért a seggfej Randall Sloanért. Mire 
befejezem, a szövetségiek és a Világnyomozók is rájuk verik 
az adócsalást,  a  pénzmosást,  és mindent,  amit csak  tudnak 
ezen kívül - ölelte át a férje derekát, miközben felkapaszkodtak a lépcsőn. - Rengeteget segítettél, nagyfiú. 
- Akkor fizess. 
Eve felnevetett, de amint beléptek a házba, és megpillantotta Summersetet, mosolya vicsorgassa torzult. 
- Nem tudna most valahol másutt lenni? 
Summerset úgy tett, mintha észre sem venné, és egyenesen Roarke felé fordult. 
- Mavis kapott egy  kis nyugtatót, és elaludt. Leonardóval 
együtt a kék vendégszobában helyeztem el, a harmadik  emeleten.  Csöndes, és Mavisnek nagy szüksége van a pihenésre 
villantotta Eve felé sötét tekintetét. - Túl sokat idegeskedett. 
- Aha, talán ez is az én hibám. 
- Ezért Tandy Willowby elrablóját kell okolni - mondta 
Roarke. - Mindnyájan  azt szeretnénk, ha Mavis kipihenné 
magát. 
- Ez csak természetes - köszörülte meg Summerset a torkát. - Aggódok - nézett ismét Eve-re, mintha csak  bocsánatot akarna kérni tőle. - Aggódok. 
Eve tudta, hogy Summerset  nagyon szereti Mavist,  már 
ha egy két lábon járó seprűnyél képes szeretni bárkit is. 
- Csak  úgy maradt  nyugton, ha megbíztam valami feladattal. Mindössze annyit tudok tenni érte, hogy megtalálom 
Tandy Willowbyt. 
- Hadnagy - szólt utána Summerset, amikor Eve megindult  az emeletre. - Készítettem magának egy energiaitalt, de 
nem tettem bele gyógyszert, mert tudom, hogy azt nem szereti. 
- Azt akarja, hogy nyugodt szívvel megigyam az energiaitalát? - horkant fel Eve. - Úgy nézek ki, mint akinek elment 
az esze? -  folytatta az  útját, majd lepillantott  Roarke-ra. 
Nem vagyok hajlandó meginni semmit, amit ez a méregkeverő kutyult.  Felejtsd el. 
- Nem  mondtam semmit. 
- De gondoltál.  Iszok egy kávét,  és felhívom Peabodyt. 
Ha Mavisnél ma éjjel megindul a szülés, akkor még segíteni is 
átmegyek hozzájuk. Baxterrel is  beszélnem kell. Biztosan jelen akar lenni a holnapi kihallgatásokon. 
-Jézus Krisztus, Eve, aludnod is kell valamikor. 
- Ezt meg sem hallottam. 
- A kénköves pokolba! 
Ebben a pillanatban jelezni kezdett Eve linkje. 
- Jobb  lesz, ha megtartod magadnak a mocskos ír gondolataidat. Itt Dallas. 
- Megtaláltuk - dalolta Peabody, és  úgy fordította  a 
linkjét, hogy a kamera befogja egy széf sötéten ásító torkát. 
- Azt a mindenit! 
- Ez már a második a házban. Kis híján feladtuk, de a fiú, 
aki velem van, roppant konok - dobott McNab felé egy csókot a véreres szemű Peabody. 
- Ezt azonnal fejezd be! 
- Pedig most igazán kiérdemelte.  Az első széfre  a könyvtárban akadtunk rá. Alfal rejtette, de még a legügyesebb betörő sem  talált  volna benne  semmi  érdekeset. Kipucolták. 
Nagyon elkeseredtünk, és arra gondoltunk, hogy bárki is ölte 
meg Sloant, tudott a létezéséről. 
- Naná, hogy egyből ott kezdte. Magával vitte az összes 
terhelő bizonyítékot, amit Sloan összegyűjtött róla. 
- McNab viszont tovább okoskodott, és azt mondta, hogy 
ha az áldozat valóban olyan okos volt, mint gondoljuk, biztos 
készített egy  másik rejtekhelyet is. Alaposabb álcával.  Ha 
nem itt, akkor máshol, de mivel mi itt voltunk, tovább kutattunk, és egyszer csak... 
- Sok a duma. 
- Elnézést.  Az  agyam  már  egy órával ezelőtt  elaludt. 
Amúgy ezt a konyhában találtuk. Az éléskamrába építették 
be. Azt azért hadd jegyezzem meg,  hogy a fickó kiváló kajákat tartott itthon. Nem ettünk belőle, de igencsak nehéz volt 
ellenállni a kísértésnek.  Ebben a szép, kis  széfben, amit harmincöt perc alatt sikerült csak feltörnie az én keményfejű skót 
barátomnak,  készpénzre bukkantunk.  Készpénzre,  és...  és 
egy hatalmas halom  diszkre. Mindegyiken ott a címke, Dallas. Néhányon az áll,  hogy Bullock Alapítvány. 
- Nagyszerű. Csomagoljátok össze, és hozzátok ide - fordult vigyorogva a férje felé Eve. - Megcsíptük a gazembert 
de rögvest letört, amikor megpillantotta Roarke kezében a 
karcsú, zöld folyadékkal teli poharat. - Azt meg honnan szerezted? 
- A kismanóktól. 
- Nem akarok manólevet inni - vetette meg Eve a lábát, 
és bokszállásba helyezkedett. - Csúnyán megjárod,  ha megpróbálod erővel belém tölteni. 
- Kedvesem,  most nagyon rám ijesztettél. Az igazat megvallva mindig is rettegtem a nőktől, akik a fáradtságtól alig 
állnak a  lábukon. A fele  az enyém - tette hozzá Eve vicsorát 
látva. - A fele meg a tiéd. 
- A francba - káromkodta el magát Eve, mert  tudta, 
hogy érvek ellen nem veheti  fel  ököllel a harcot. - Oké, de te 
kezded. 
Roarke a felesége szemébe nézett, felemelte a poharat, és 
félig kiitta a tartalmát, majd oldalt billentette a fejét, és a maradékot Eve felé nyújtotta. 
- Undorító, mi? 
- Nagyon - helyeselt Roarke. - Most te jössz. 
Eve olyan arcot vágott, hogy Roarke azt gondolta, egy dacos kiskamasz  áll előtte, de elvette a poharat, becsukta a szemét, és lenyelte a maradékot. 
- Most boldog vagy? 
- Boldogabb leszek, ha majd meztelenül táncolunk a trópusi napsütésben, de egyelőre ez is megteszi. 
- Oké - dörgölte meg a szemét Eve.  -  Lássunk neki, és 
göngyölítsük fel a szálakat. 
Tizenkilencedik fejezet 
Amikor Eve felhívta Baxtert, a nyomozó már csaknem a kapunál járt. 
- Úgy gondoltam,  elmondom,  amit eddig  megtudtunk, 
és cserébe te is elmondod, amit megtudtál. Méghozzá személyesen. Trueheart is velem jött. Biztosan akad valami, amit a 
kölyök is meg tud csinálni. 
Munka mindig  akad,  gondolta Eve, miközben elkezdte 
összeszedni a jegyzeteit.  Trueheart majd megkapja a kulimunkát, és megírja helyette a jelentést. A Baxter mellett  töltött hónapok ellenére Trueheart még  mindig olyan friss volt, 
mint a májusi százszorszépek, és buzgó, mint a rajtuk keresztülgázoló kölyökkutya.  Nem fog tiltakozni az unalmas feladat 
ellen. 
- Még több nyomozó - jegyezte meg Roarke. - Ez még 
több kávét jelent. 
- Gondolj a meztelen táncra a trópusokon. 
- Ha nem tévedek, nem tudsz szakítani negyedórát arra, 
hogy gyakoroljunk  egy kicsit a holoteremben - tett le  egy 
csészét Eve könyöke mellé. 
- Az elmúlt  néhány évben minden alkalmat megragadtunk a gyakorlásra. Azt hiszem, itt az  ideje, hogy kijelentsük: 
igazi profik vagyunk. Honnan származott az átmosott pénz? 
- Azt hittem, ennek a kérdésnek a megoldását a szövetségiekre és a Világnyomozókra hagyod. 
- Eredetileg valóban az volt a szándékom, de egyre jobban gyötör a kíváncsiság - lépett a táblához Eve, és alaposan 
megnézte Bullock és Chase fényképét. Maga elé idézte a  látványt, ahogy egymáshoz értek. - Nem csak anya-fia kapcsolat 
van közöttük. 
Amikor Roarke nem szólt semmit, Eve megfordult, a férjére nézett, majd bólintott. 
- Ezek szerint neked is feltűnt. 
- Azt  hiszem, mi jobban észrevesszük, mint mások. Én is 
észrevettem... Mondjuk úgy, milyen bensőséges a kapcsolatuk. 
- Túl  szép szó  ez  a vérfertőzésre.  Csakhogy  egyvalamit 
nem értek - mozdult meg Eve gyomrában valami. - Minden 
erejével védenie kellene a fiát, ehelyett kihasználja. 
Roarke a felesége mellé lépett, a vállára tette a  kezét, és 
megcsókolta a feje búbját. 
- Megértelek. Ugyanezt érzem Tandyvel kapcsolatban. 
Eve megfogta a férje kezét. 
- Ő az egyetlen, aki képes lehetett  elkövetni a gyilkosságokat.  Látni lehetett, mennyire hajlamos az erőszakra. Ellenben az  anyja mozgatja a zsineget. Talán túl sokat képzelődök. 
- Ha így van, akkor nekem is ez a bajom. 
Eve vett egy mély lélegzetet, és leengedte a karját. 
- Ha igazunk van,  ez olyasvalami, amit kijátszhatok ellenük a kihallgatáson. Egyelőre viszont... Honnan jött a pénz? 
Kábítószer- vagy fegyverkereskedelemből? Ha a megérzéseim 
nem csalnak, akkor nem. Nem is tudom. Rengeteg módszer 
létezik  a törvénytelen pénzcsinálásra, de nekem nagyon úgy 
tűnik,  olyasmivel foglalkoztak, amit élveztek. Amiben  hisznek. Öntelt gazemberek. 
- Tökéletesen jellemezted őket. 
- Akkor érted,  mire  gondolok - bólintott Eve. -  Meg 
vannak győződve róla,  hogy igazuk van. Nem igazán tudom 
elképzelni  róluk, hogy  kapcsolatba kerültek a szervezett bűnözéssel. Madeline nem szívesen hagyja  másra az irányítást. Jó 
lenne megbeszélni Mirával. Ő biztosan el tudja készíteni a jellemrajzát. 
- Ez nagyon úgy hangzott, mintha már  te is készítettél 
volna egyet róla. 
- A házban mindenfelé gyémántokat láttam. Chase öltönyben ült otthon, vasárnap délután. Még akkor is ragaszkodnak a külsőségekhez, amikor senki sem látja őket. Ilyen a 
természetük. Szerintem még akkor  is ilyenek, amikor egymást nyalják-falják a sötétben.  Egységet alkotnak, amelynek 
a szex a legfontosabb pillére. Fel tudod fogni egyáltalán, hogy kik 
vagyunk?  Talán csempésztek valamit. Annak  megvan  a romantikája. 
- Nagyon köszönöm, drágám. 
Ezt hallva Eve csak a szemét forgatta, mert eszébe jutott, 
hogyan segített Roarke fiatalkorában a szerencsének. 
- Ékszerek,  festmények, márkás  borok.  Ilyesmi állhat  a 
háttérben. Talán némi zsarolás is képbe fog kerülni. 
- Peabody  és McNab találtak néhány diszket.  Azokból 
választ kapsz a kérdéseid egy részére. 
- Aha. Lehet,  hogy Randall titkosította. Bosszantó.  Az 
alapítványnak rengeteg ingatlanja van - járkált nyugtalanul  a 
tábla előtt Eve.  - De ez csak adómegtakarítás. Fogadni mernék, hogy az ékszerekért és a képekért is készpénzzel fizettek 
- bökött hüvelykujjával  a  számítógép képernyőjén villódzó 
adatok felé.  -  Nézd csak meg. Ötvenéves, nőtlen,  élettársa 
sincs, és még mindig az anyjával lakik. Vele dolgozik. Együtt 
utaznak. Nem is nagyon igyekeznek titkolni, mi folyik közöttük. Chase nem  azt mondta, tudja, hogy ki vagyok,  azt mondta, tudja, hogy ki az anyám?. A nő kezében összpontosul a hatalom. Ő tartja  a gyeplőt - hallgatott el  Eve, amint  meghallotta a kincstári cipők koppanását. 
Mindig meglepődött,  amikor  egyenruha  nélkül  látta 
Trueheartot.  Trueheart  és Baxter úgy festettek együtt, mint 
két haver,  akik egy régi filmből  léptek elő. A ravasz, veterán 
zsaru, és ifjú védence. 
- Kávét - könyörgött Baxter. - Támassz fel, kölyök.  Dallas, Roarke. 
- Mi a helyzet a kocsival? - tért rögtön a tárgyra Eve. 
- Huszonnégy óránként letörlik a diszkeket, tehát semmi. 
A számítógépes rendszer sem őrzi meg az adatokat. 
- Most hülyítesz? 
- Úgy nézek én ki? - vette el Baxter a kávét Trueharttól, 
majd leült, és kinyújtotta a lábát. - Ebben a magánparkolóban  többe  kerül egy hely havonta, mint amennyit a lakásomért fizetek. Kulcskártya és  a megfelelő kód nélkül nem is 
lehet bejutni. Féltucatnyi kocsi állt bent, és meg kell mondanom, mindegyik első osztályú. Az áldozat egy masszív,  négyszemélyes terepjárót tartott ott. 
- Ez lenyűgöző, Baxter. 
- Szerintem is. Átkutattuk a kocsit, amihez előbb fel kellett  hívnunk az igazgatót, aki veszekedett velünk egy sort. 
Miközben  ott voltunk,  bejött egy fickó,  aki egy  klasszikus 
Sunstormot vezetett. Az XXX-es modellt. Turbófeltöltő, hatszemélyes utastér. Feketén csillogott, mint a pokol feneke. 
Ismered? - fordult Roarke felé. - 2035-ben kezdték gyártani. 
- Ismerem. Remek szerkezet. 
- Csaknem elsírtam magam, amikor megpillantottam. 
- Gyönyörű kocsi volt - helyeselt Trueheart, majd amikor 
Eve feléje kapta a tekintetét, kissé elpirult. 
- Ilyenek vagytok ti, férfiak. Imádtok játszani. Viszont mi 
köze mindennek ahhoz, amiért odamentetek? 
- Elbeszélgettem egy kicsit a Sunstorm tulajdonosával, 
akit  mellesleg Derrick Newmannak hívnak, aki azt állította, 
hogy személyesen ugyan sohasem találkozott SIoannai,  de 
mindig megcsodálta a kocsiját. Bevallotta, ő maga is fontolgatja, hogy vesz egyet. 
- Talán olcsón  ráteheti  a kezét  most, hogy  a gazdája 
meghalt. 
- Sohasem találkozott SIoannai - ismételte meg Baxter -, 
azt viszont megfigyelte, hogy a terepjárót mindig háttal állította be a parkolóba. Betolatott. Múlt hét szerdán is így parkolt, amikor este hét óra körül Newman elhajtott az öccse esküvőjére.  Csütörtökön nem sokkal hajnali három után  jött 
vissza,  és meglepve vette észre,  hogy a terepjáró orral  áll a 
parkolóban. 
Eve elhúzta a száját. 
- Ez még kevés. 
- Egyáltalán nem. Sloan parkolási szokását az igazgató is 
megerősítette.  Sloan már három éve bérelte azt az állást a garázsban, és  sohasem hagyta ott a kocsit orral kifelé. Ez  csak 
egyszer fordult elő, méghozzá múlt hét szerda este, vagy csütörtök kora hajnalban. 
- Be kell vinni a kocsit. Azt akarom, hogy a takarítók az 
atomjaira szedjék. 
- Gondoltam, hogy ez lesz a kívánságod.  Már fel is  hívtam őket. Úton vannak a garázs felé. 
- Jó munkát végeztél. 
- Legalább  úgy érzem,  csináltam valamit -  vont  vállat 
Baxter.  - Mindennap beszélek Pálmával.  Minél hamarabb 
szeretné összepakolni a nővére holmiját. 
- Azon vagyok, hogy a helyszínről lekerüljön a rendőrségi 
pecsét - tájékoztatta Baxtert a fejleményekről Eve, majd odabiccentett a berobogó Peabodynak és McNabnak. 
- Minden itt van, amit kértél. Becsomagolva, felcímkézve, 
leszállítva -  ásított Peabody, miközben lerakták a bizonyítékokat tartalmazó műanyag tasakokat Eve asztalára. - A pénz 
egy kicsit büdös. 
- Igyál egy kávét. 
- Előbb ebből - nyújtott oda neki Roarke egy pohár energiaitalt. 
- Furán néz ki - húzódozott Peabody. 
- Egyenesen neked kevertem. 
- Ó - nyelte le csillogó szemmel Peabody. - Az íze is fura. 
- Igen, tudom. Te is igyál egyet, Ian. 
- Energiaital? Szeretem - hajtotta fel vita nélkül az adagját  McNab, miközben  Trueheart behozta  az újabb kávéscsészéket. 
- Most, hogy mindenki felfrissült, és tele van energiával 
nyitotta ki Eve a zacskót, amelyben legalábbis a címke tanúsága szerint a Bullock Alapítvány adatait tartalmazó diszk lapult  -, neki is láthatnánk. Kezdjük a múlt évvel, és haladjunk 
visszafelé az időben - tolta be a diszket a számítógépbe. - Kérem  az adatokat az egyes képernyőre - és megkönnyebbülten 
látta, hogy szó sincs titkosításról.  -  Nem  fordítanád  le, 
Roarke? 
- Havi bontású  számlákat   látunk -  erősítette  meg 
Roarke. Szerintem ez Randall Sloan saját példánya. Világosan 
átlátható,  nem úgy, mint az,  amit a cégnél  találtunk. Tisztán 
kiemelkedik a havi  tiszteletdíj összege  - világította  meg a 
képernyő  egy részét  Roarke a lézeres mutatóval. Mint  ahogy 
Madeline  Bullock  és Winfield Chase járuléka is. Úgyszintén 
Levonták  Cavendish amúgy teljesen  törvényes  díjazását. 
A londoni ügyvédi iroda is havi rendszerességgel kihasította a 
saját szeletét a tortából, elszámolt néhány munkaórát. 
- Most úgy mondd el, hogy egy egyszerű halandó is megértse. 
- Sokkal áttekinthetőbben kiderül, hogyan szivattyúzták 
ki a  pénzt a számláról,  ráadásul teljesen törvénytelen eszközökkel. Eveken keresztül szembeköpték az  adóhivatalt, hogy 
azok alig győzték törölgetni a nyálat a képükről. 
- Itt látok valami bevételt -  gördítette lejjebb Eve a képernyő tartalmát. - Elsősorban magánszemélyektől  érkezett a 
pénz. Kiadásokat is felsorolnak mellettük, szintén magánszemélyeknek,  illetve néhány intézménynek.  Kórházak,  orvosok. .. Ennivaló,  szállás, utazás. 
- Sámuel és Reece Russo, negyedmillió dollár. 
. - Ez csak egy elhelyezés a négyből - közölte Roarke. 
- Sam és Reece kaptak egymilliót egy bizonyos Maryanna 
Clovertől. Még  több...  Négy, nem, öt ilyen  elhelyezés  történt, mind magánszemélyektől, csak a múlt év első negyedében.  Vajon miért fizettek? 
- Talán a mellékelt kiadásokból kiderül - kért le Roarke 
egy másik számoszlopot a képernyőre. - Rossóék tízezer eurót 
fizettek elhelyezésenként  egy bizonyos Sybil Hopsonnak, havi 
kétezer euró járt dr. Letícia Brownburnnek, de tavaly  októberben tízezret vett fel egy összegben.  Támogatták a Vasárnapi  Gyerekeket. Törvényes tiszteletdíjak... tizenkétezer, per 
tranzakció. 
- Vagyis egymilliós, nagyrészt adómentes bevételhez kevesebb mint százezret kellett költeniük. Remek megtérülési 
ráta - jelentette ki Eve. -  Mi az a Vasárnapi Gyerekek? 
- Egy gyermekelhelyezéssel foglalkozó ügynökség - motyogta félálomban Peabody. - Londonban van a központjuk. 
- Micsoda? - pördült meg Eve. 
- Hogyan? Mi történt? - ült föl lomhán a fotelben Peabody, és gyorsan pislogott néhányat.  - Bocsánat.  Egy kicsit 
elszundítottam. 
- A Vasárnapi Gyerekek. 
- Ó, rátértünk az emberrablásra.  Az egyik ügynökséget 
hívják így. A listán  olvastam a nevét.  Londonban van a központjuk, de Firenzében, Rómában, Oxfordban, Milánóban és 
Berlinben  is tartanak fent egy-egy irodát. Elnézést, át kell 
néznem a jegyzeteimet. 
- Ugyanaz az ügynökség szerepel a Tandyvel kapcsolatos 
listán, és egyben a Bullock Alapítvány egyik legnagyobb haszonélvezője? - nézett Baxterre Eve. - Nincsenek véletlenek, 
igaz? 
- Persze hogy nincsenek. Krisztusom, Dallas, lehet, hogy 
a két ügy összefügg? 
- Truehart, nézz  utána, ki ez a dr.  Letícia Brownburn. 
Tudni  akarom, van-e valami köze a Vasárnapi Gyerekekhez. 
Roarke, amilyen gyorsan csak tudod, nézd át az adatokat, és 
keress bennük valami rendszert. 
Villámgyorsan munkához láttak. Mivel a két iroda összes 
számítógépe előtt ük valaki, Eve elővette a zsebszámítógépét. 
- Kérem Sámuel és Reece Russo adatait - kezdte, majd 
beolvasta a Sloan adatai között szereplő azonosítási számokat. 
Feldolgozás...    Sámuel   Russo,   született 
2018.  augusztus   5-én.  A   felesége  neve 
Reece Russo, született Bickle. Lakhelyük: 
London,  Szardínia, Genf.  Egyetlen  gyermek 
él  velük,  aki  2059.  szeptember 15-én született.  Örökbe  fogadták. 
- Ennyi elég. Kérem Sybil Hopson adatait - olvasta be 
Eve a szükséges azonosítószámot. 
Feldolgozás...    Sybil   Hopson,   született 
2040. március  3-án,  a szülei... 
- Ezt ugord át. A lakhelyére és a  gyerekeire vagyok kíváncsi. 
Az   Oxford  Egyetem   lakója.  Diák.   Nincs 
gyermeke.  Egyszer teherbe esett, és 2059. 
szeptember  15-én  megszült   egy egészséges 
fiút,  akit   egy  irodán   keresztül  örökbe 
adott. 
- Kérem az iroda nevét. 
Feldolgozás... Mindkét esetben  a Vasárnapi 
Gyerekeken keresztül történt az örökbefogadás 
- Ez még egyáltalán nem törvénytelen, Dallas - állt meg 
mellette Baxter. - Fogalmam sincs, milyen paragrafusok szabályozzák Európában az örökbefogadást, de szerintem ennyi 
még bőven belefér. 
- Túl magasak a tiszteletdíjak - ellenkezett Eve. - Ez a 
lány eladta a gyerekét, és az emberkereskedelem az egész világon törvénybe ütközik. 
-A kifizetett  összeget  akár ösztöndíjnak vagy kártalanításnak is lehet nevezni, és  akkor már teljesen törvényes. Lehet, hogy lesz egy kis ejnye-bejnye, de végül tisztán kerülnek 
majd ki az ügyből. 
- Talán.  Viszont elrejtették a pénzt,  meghamisították  a 
számlákat, vagyis alaposan  átlépték a határt azzal, hogy nem 
vallották be  a jövedelmüket. Ráadásul, ha ez az, aminek látszik, akkor gyermekkereskedelmi  hálózatot működtettek, és 
alaposan megszedték magukat. Ha híre megy, nem fog túl jól 
mutatni a médiában. Mi több, megöltek három embert, hogy 
megőrizzék a titkot. 
- Ebbe botlott bele Pálma nővére - suttogta Baxter. 
- Szerintem nem tudta  pontosan, hogy miről van szó, de 
körbeszimatolt egy kicsit, és elkapta a fonalat. Baxter, tudomásuk van egy Tandyhez  hasonló  állapotú  eltűnt nőről, és 
legalább még egyről, akit a magzatával együtt megöltek, és 
ez az egész ide kanyarodik vissza - mutatott a képernyőre. 
Pontosan ide. 
- Nőket raboltak el a nyílt utcán? Azért,  hogy eladják  a 
kisbabáikat? 
- Úgy valahogy. Ha ezek a terhes nők felvették a kapcsolatot a Vasárnapi  Gyerekekkel, talán meg is indították az 
örökbefogadási eljárást, akik cserébe  megkapták a megfelelő 
tiszteletdíjat az alapítványtól. 
Már nem  csupán néhány mozaikdarabka hevert Eve előtt, 
hanem a teljes, hiánytalan kép. 
- Ezek a nők később meggondolták magukat, és ki akartak szállni. A  régi lakhelyükről is elköltöztek. Talán fenyegetve érezték magukat, vagy attól tartottak, rákényszerítik őket 
az örökbeadásra. Néhány nappal a szülés előtt csaptak le rájuk. Ennek komoly oka lehetett. 
- Kevesebbet kell várni a készárura - jegyezte meg zordan Baxter. 
- Amikor megszületett a baba, többé már nem volt szükség az anyára. így a kiadásokból is le lehetett faragni. Csatlakozz Roarke-hoz, és keress valakit, akinél a kiadások eltérnek 
az átlagostól. 
- Értem. 
- Trueheart. 
- Hadnagy,  Brownburn  a Vasárnapi Gyerekek  alkalmazottja, mellesleg egy magánrendelőt is vezet. 
- Peabody, ez az  ügynökség  New  Yorkban is tart fenn 
irodát? 
- Nem, csak Európában. 
- Akkor kell lennie egy  másiknak  is.  Lehetetlen, hogy 
ilyen közel a  szüléshez megkockáztattak volna egy európai 
utazást. Mindennél fontosabb számukra a baba egészsége. Talán New Jersey-be vagy Connecticutba vitték, esetleg... 
Eve elkáromkodta magát, és az asztalán álló linkhez ugrótt. A nagy, sötét ablakú ház. Kilátni lehet, belátni viszont már 
nem, gondolta, miközben sietősen tárcsázta Reo számát. 
Frászt akartak inkognitóban maradni. 
- Jézusom, Dallas, hányszor akarod tönkretenni ezt a vasárnapot? - túrt bele kócos, szőke hajába Reo. - Azt hiszem, 
most szerencsém lesz. 
- Még nagyobb szerencséd is lehet. Szükségem van egy 
házkutatási parancsra. 
- Alaposan megriszáltam  a  fenekem azért, amit  eddig 
kértél,  szóval hagyj békén. 
- Kell egy házkutatási parancs az East End Avenue-n álló 
Bullock-házra. 
- Ó. Ez minden? - kérdezett vissza mézédes, déli akcentussal Reo. 
- Alapos  okom van feltételezni, hogy fogva tartanak ott 
egy nőt. Egy terhes nőt, aki bármelyik órában megszülheti a 
gyerekét, és ha ez megtörtént, azonnal végeznek vele. 
- Dallas, végül is gyilkosok vagy emberrablók után nyomozol? 
- Az egyik ügyből egyenesen következett a másik. Reo, 
ennek a nőnek csütörtökön veszett nyoma. Lehet, hogy már 
így is elkéstem. Ne várakoztass meg. 
- Többre van szükségem annál,  hogy neked alapos okod 
van feltételezni valamit, Dallas. így is el kell járnom a megfelelő táncot, mire engedélyt szerzek a DNS-minta levételére. 
Ha egy másik ügyben is kérelmet nyújtok be, az ügyvédeik 
azonnal zaklatást visítanak. 
- Nincs időm... - vett  Eve  egy  mély lélegzetet. - Idehívom Peabodyt, majd ő elmeséli a részleteket. Én addig összeszedek egy csapatot. Házkutatási paranccsal vagy anélkül, de 
egy órán belül behatolok a házba - mutatott a linkre Eve, 
majd átrobogott Roarke irodájába. 
- Megtaláltam  a rendszert, amit kerestél, hadnagy - közölte Roarke. - Legfeljebb  tíz, de legalább négy újszülöttet 
helyeztek el  évente, persze  megfelelő díjazás fejében. Az elmúlt nyolc évben hatvanöt gyermekelhelyezés történt, összesen hatvanötmillió euró értékben. 
- Szerzek házkutatási parancsot az East End-i házhoz. Szerintem ott tartják fogva Tandyt. Baxter. 
- Remek  számítógépeitek vannak - válaszolt Baxter, de 
fel sem nézett a képernyőből. -  Hat olyan esetet találtam a 
hatvanötből,  ahol  a kiadások szignifikánsan  alacsonyabbak, 
mint a többinél. Egy  esetben visszafizették az előre megkapott díjat. 
- Emily Jones. Middlesex vagy London. 
- Igen, ez a név szerepel az adatok között. Dallas? Tandy 
is rajta  van a listán - nézett Eve-re McNab. - Tavaly májusban fizettek neki, de június elején már vissza is utalta az öszszeget. 
- Meggondolta magát, de ezt  nem akarják elfogadni. Behatolunk a házba. 
Gyorsan ismertette a ház alaprajzából azt, amit ismert. 
- A célszemélyt valószínűleg az első vagy a második emeleten tartják fogva. Én inkább a másodikra tippelek. Talán 
meg is  kötözték, az viszont biztos, hogy őrzik és kamerával 
figyelik. Az épületben legalább  két gyanúsított és egy szolgadroid tartózkodik. Figyelembe véve a sajátos helyzetet, valószínűleg ott egy orvos is. Vagy ember, vagy droid. Mindkét 
gyanúsítottról elképzelhető, hogy fegyvert fog használni - pillantott  Roarke felé. - Hatástalanítani tudod a  távolból a  biztonsági rendszert? 
- Igen. 
- Utána gyorsan kell cselekednünk. Elsődleges feladatunk 
a célszemély biztosítása. Peabody, te és Trueheart kapjátok 
ezt a feladatot. McNab, Roarkkal együtt kikapcsoltok minden 
elektronikus készüléket, elsősorban a droidokat. A két gyanúsított Baxterre és rám marad. Ha ellenállnak, megbilincseljük 
őket. 
- Minden eszköz megengedett? 
- Ki akarom hallgatni őket. A kommunikátorokat mindenki  állítsa az  A csatornára. Azonnal állapot jelentést kérek, amint eléritek a célszemélyt. A következőképpen fogunk 
behatolni - fordult vissza Eve a faliképernyő felé, ahol megjelent az East End-i ház vázlatos alaprajza. 
Amikor befejezte az eligazítást, átment a hálószobába, ellenőrizte a bilincsét, a fegyverét, és felcsatolta a tartalékot is. 
Majd belépett a fürdőszobába,  és teleengedte a lefolyót hideg 
vízzel. 
Visszatartotta a lélegzetét, és beledugta a fejét. 
Amikor levegőért  kapkodva kiemelkedett a jeges fürdőből, tekintete találkozott Roarke-éval. 
- Nehogy megint rákezdj, hogy kimerültem. 
- Semmi  szükség rá,  hogy közöljem a nyilvánvaló tényt. 
Másrészt viszont ez az akció nem várhat addig, amíg kipihened magad. 
- Te sem tűnsz túl frissnek - simított végig víztől csöpögő 
kezével a  férje  arcán Eve.  - Sápadt  vagy.  Nem  szoktalak 
ilyennek látni. 
-Az elmúlt néhány nap rádöbbentett,  hogy nem fizethetsz meg kétszer azért, amiért végül nyomozó lett belőled. 
- Nem a pénz miatt, hanem az izgalmakért csinálom - és 
miközben Roarke elnevette magát, Eve felkapott egy törülközőt,  és megtörölte  az arcát. - Gondolkoztam az álmomon, 
amelyben minden összekeveredett. Most kiderült, hogy a valóságban is. Ha korábban rájövök... 
- Miből? 
- Nem tudom.  De akkor Tandy már otthon alhatna, a saját ágyában, Bullock,  Chase, és a  többiek pedig rács mögött 
ülnének - lökte félre a törülközőt. - Jézusom, Roarke, Jézusom, hiszen ma jártam náluk, és láttam az arcukat. Ha egy 
kicsit megszorongatom őket, és pánikba esnek, vagy felborítom a tervüket... Tandy ott volt. A francba, tudom, hogy fent 
volt az emeleten, miközben az a büdös ribanc éppen teával 
kínált minket. 
- Erről akkor még nem tudtunk, és most sem tudnánk, 
ha nem küldöd vissza Peabodyt és McNabot Sloan  házába, 
hogy kutassák  át. A többieket nem találta meg senki,  Eve. 
Még csak a megoldás közelébe sem jutott. Ezt mindig tartsd 
szem előtt. 
- Úgy lesz,  és remélem, Tandy még él,  amikor odaérünk 
- pillantott az órájára.  - Nem várhatok  tovább a házkutatási 
parancsra. Álljunk csatasorba, és daráljuk le őket. 
Időnként a legrosszabbkor kezd havazni. Most is óriási, nedves pelyhek hullottak az égből. A csapat bezsúfolódott Roarke 
egyik hatalmas terepjárójába. 
Menet közben  Eve igyekezett maga elé idézni a Bullockház belsejét. Tágas előcsarnok, amelybői balra lépcső, jobbra 
pedig a nappali nyílt. A keleti oldalon üvegezett ajtó vezetett 
a teraszra. Egy lehetséges menekülési útvonal. 
Viszont  nem  fognak menekülni.  Eve nem hitte, hogy 
Bullockék futásra adják a fejüket. Ahhoz túl önteltek. 
Fogadni mert  volna rá, hogy anyuci és a kicsi fia éppen alszanak, ő pedig arra készült, hogy igencsak kíméletlen ébresztőben részesítse őket. 
Roarke egy félsaroknyira a háztól állította le a terepjárót, 
az utca túloldalán. 
- Melegítsük be a játékszereinket, Ian. 
- Már megtörtént. 
McNab  keresztbe vetett lábbal ült a helyén, és az ölében 
tartott apró billentyűzetet babrálta. 
- Ez  az. Beprogramoztam a koordinátákat.  Amint megadod a jelet, azonnal bekapcsolom. 
- Nem  cserélnénk helyet, Baxter?   - nyomakodott  el 
McNab mellett Roarke. - Gyerünk. 
- Infravörös-  és hőérzékelők bekapcsolva.  Már meg is jelent  a kép. Állati gyors ez a kütyü. Oké, látok két meleg testet az első emeleten. Vízszintes helyzetben. Alszanak. Ugyanabban a szobában, ugyanabban az ágyban. Azt hittem, egy 
anyát és a fiát keressük. 
- Igen - szorult össze Eve gyomra. 
- Ó. Ertem.  Undorító. Két meleg test - ismételte meg 
McNab - az első  emelet keleti felében, a második szobában. 
- Csak kettő? - pillantott McNab felé Eve csalódottan. 
- Ennyit lát a műszer. Mutatja a testhőmérsékletet, a pulzust, a tömeget,  a sűrűséget, a magasságot és a súlyt. Szuper 
kis gép. A  droidok  is  látszanak. Három van belőlük a földszinten, és egy a másodikon. Harmadik embert viszont  nem 
érzékelek. Kisbabát sem. 
- Ian - súgta Roarke. - Nézz csak ide - kocogtatta meg a 
képernyőt egy ponton az ujjával. 
- Vakfolt, pedig ilyennek nem  szabadna lennie. Egy hideg 
szoba. Jesszusom, hová tettem a szemem? Leárnyékolták. Az 
érzékelők nem látják, mi folyik a pajzs mögött. 
- Meg tudod kerülni? - kérdezte ellentmondást nem  tűrően Eve. 
- Eltarthat pár percig - közölte Roarke. 
- Azt nem várom meg. Behatolunk... - hallgatott el hirtelen, amikor jelezni kezdett a linkje. - Itt Dallas. 
- Kiteszem neked a lelkem, ráadásul a  randim is füstbe 
ment miattad. Ajánlom,  hogy ne tévedj, Dallas. Küldöm a 
házkutatási parancsot. 
- Szép munka, Reo. 
- Nekem mondod? Amint megtaláltad azt a nőt, azonnal 
hívj fel. Abban a másodpercben. 
- Megegyeztünk. Viszont kérnék még egy szívességet. 
- Te mindig csak kérsz és kérsz. 
- Hívd fel Jaye Smith hadnagyot az eltűnésieknél, és  tájékoztasd  a fejleményekről.  Nem akartam belekeverni,  amíg 
nem tudtam,  hogy biztosan megérkezik-e a házkutatási parancs. 
- Naná. Boldogan leszek a postásod. Még valami, miközben... 
Eve bontotta a vonalat. 
- Indulás! 
- Még nem készültem el. 
- Akkor hagyd -  mondta Roarke-nak Eve. - Peabody, 
Trueheart, utánam, és  Baxter után hatoltok be. Egyenesen az 
emeletre  menjetek. Tiétek  a  leárnyékolt  szoba.  Roarke, 
McNab,  kutassátok át a földszintet, és amilyen gyorsan csak 
tudtok, induljatok el felfelé. Közben iktassátok ki a biztonsági 
rendszert - adta ki az utasítást. 
Roarke-ot  bosszantotta, hogy nem fejezhette be, amit elkezdett,  ennek ellenére felkapott egy kézi zavarókészüléket, 
kimászott a kocsiból, és megindult a ház felé. 
Eve nem tudta eldönteni, melyik a  jobb megoldás: ha 
csendben  belopóznak, vagy ha ordibálva elárasztják a  házat a 
nyomozók. 
- Aktiválták a tartalék rendszert  is - jelentette Roarke 
hűvösen, amikor Eve csatlakozott  hozzá. - Ha nem akarod 
felverni a háziakat, hatástalanítanom kell az automata  riasztót. 
- Mennyi ideig tart? 
- Még tizenkét másodperc. 
Eve figyelte, ahogy a zavaró nyelébe épített kijelzőn viszszafelé peregnek a számok, majd felvillant néhány másik is, és 
a visszaszámlálás három másodpercnél abbamaradt. 
- Most jön a tartalék. Mindjárt  bent vagyunk. 
Eve intett a többieknek, majd futásnak eredt a kihalt, havas utcán. 
- Felvevő bekapcs  - suttogta,  és  odabiccentett Roarkenak. 
A felvevőjét ugyan bekapcsolta, de amikor Roarke leguggolt, és kezelésbe vette a zárat, úgy  fordult, hogy a keze  ne essen bele a kamera látószögébe. 
Amikor végzett, néhány intéssel jelezte a csapat  tagjainak, 
hogy ki merre induljon. Amikor  Baxter melléje ért, odasúgta 
neki. 
- Én megyek alacsonyan. 
- Ahogy óhajtod. 
Együtt hatoltak be az ajtón, fegyverrel a  kézben. A mögöttük érkező Roarke és McNab  azonnal megindultak jobb 
kéz felé. 
- Itt a rendőrség! - kiáltotta Eve, amikor a háta mögött 
Truehearttal és Peabodyval megindult az emeletre.  - Házkutatási  parancsunk van. Gyerünk,  gyerünk - nógatta Peabodyt, majd Baxterrel folytatták az útjukat felfelé. 
Odalentről reccsenést hallatszott. 
A bal oldali szobából Chase rohant ki. Futás közben igyekezett megkötni kockás köntösének az övét. 
- Mit jelentsen ez? Felháborító! 
Eve felmutatta a házkutatási parancsot. 
- Ez itt Amerika, és mi szeretjük felháborítani az embereket. Vagy aláveti magát a házkutatási parancsnak, vagy megbilincseltetem,  és eltávolíttatom  az épületből. Remélem,  a 
második lehetőséget választja. 
- Azonnal hívom az ügyvédemet - jelentette ki a vörös 
köntösben érkező Madeline, akinek a haja csapzottan lógott a 
vállára.  Kozmetikumok nélkül legalább öt évvel idősebbnek 
látszott. Remegett a dühtől, miközben odaállt a fia mellé. 
A  szeretője mellé. 
- Ahogy tetszik. Baxter nyomozó szíves örömest elkíséri. 
- Baxter nyomozó elmehet a pokolba, magával együtt. Ez 
az otthonom.  A hálószobám - mutatott színpadiasan a háta 
mögé. - Ide csak az léphet  be, akit én hívok. 
- Akit hív - ismételte meg Eve,  és újra felmutatta a házkutatási  parancsot, majd elővette a bilincsét.  - Kér egy új 
karkötőt? 
A düh vörösre színezte Madeline arcát. 
- Win, ne szólj egy szót sem. Ne csinálj semmit. Nem 
csak a munkáját fogja elveszíteni,  mielőtt felkel a nap, hadnagy, hanem a bőrét is  - és haragos selyemsuhogás kíséretében visszavonult a hálószobába. 
- Lobbanékony a kicsike, igaz-e? - jegyezte meg kedvesen 
Eve,  mintha csak egy baráti összejövetelen társalogna. - Mindig megteszi, amit mond, Win? Jó fiú, és mindig szót fogad a 
maminak? Még az ágyban is? 
- Hogy merészel így  beszélni, maga mocskos  kurva?! 
- Az anyja vette rá, hogy kínozza meg Natalie Copperfieldet, mielőtt megöli, vagy a saját ötlete volt? 
- Nincs mit mondanom  magának. 
- Rendben. Anyuci azt  mondta,  hogy hallgasson. Oké. 
Mire végzünk a házkutatással, úgyis a kezünkben lesz minden 
bizonyíték. Tudom, hogy Tandy  a második emeleten  van. 
Két rendőr már felment, és kihozzák a leárnyékolt szobából. 
Winfield  szeme megvillant. Eve észrevette,  és amikor a 
férfi a bénítója után nyúlt, már felkészülten várta a támadást. 
Kirúgott, lefegyverezte, majd amikor Winfield ököllel  esett 
neki, kivédte a csapást. Az ütés félrecsúszott, a vállát találta 
el. Amikor könyökkel hasba vágta, Winfield kétrét görnyedt, 
de igyekezett kihasználni a  helyzetet,  és  felöklelni Eve-et, 
akár egy bika. Eve a falnak vetette a hátát.  A vérében dübörgött az adrenalin, amikor ujjai ráfonódtak  Winfield torkára, 
majd keményen az ágyékába térdelt.  A férfi torkából hatalmas sóhajjal szakadt ki a levegő, és összerogyott. 
- Egészen felvidított azzal, hogy szembeszegült a házkutatási paranccsal.  És most, Winfield  Chase,  letartóztatom. 
A vád:  hivatalos közeg elleni erőszak - fordította a hasára 
Winfieldet, hátracsavarta a karját, és a csuklójára kattintottá 
a bilincset. - Higgye el, ez csupán a kezdet - és éppen idejében pillantott fel ahhoz, hogy észrevegye a hálószobából  kirohanó Madeline-t, aki ujjait karomként begörbítette. Az arcára 
gyilkos indulat ült. 
Abban a pillanatban, amint Eve felpattant, Baxter is felbukkant az ajtó mögül, és egyetlen jól  irányzott ütéssel a földre küldte a nőt. 
- Bocs, Dallas. Megszökött előlem. 
- Semmi gond - mozgatta meg Eve a  vállát,  és figyelte, 
ahogy Roarke és McNab felfelé igyekeznek a lépcsőn. 
- A földszint tiszta, hadnagy -  jelentette McNab. - Három droidot találtunk. Egy szolgát és két biztonságit. Mindet 
kikapcsoltuk. 
- Ezek ketten nem kelnek fel egy ideig. McNab,  segíts 
Baxternek,  hogy ez így is  maradjon. Én  és  Roarke felmegyünk. 
Huszadik fejezet 
A második emeleten egy zöld laborköpenyt viselő droid hevert egy felborított szék mellett. 
- Ki kellett iktatnunk - húzta ki Peabody a mesterkódját 
a leolvasóból. Az ajtót úgy tervezték, hogy teljesen beleolvadjon a falba. 
Trueheart egy kisméretű számítógép előtt kuporgott. 
- Biztosan a droid deaktiválta, amikor meghallotta, hogy 
jövünk - rázta meg a fejét. - Nem tudom visszakapcsolni. 
- Hadd nézzem meg azt a zárat - vett elő Roarke néhány 
szerszámot a kabátzsebéből. 
- Orvosnak látszik - rúgott bele Eve a droidba. - Hordozható miniszülészet és magzatmonitor - intett állával egy 
kézikocsi felé. - Melegítőtakaró. Törülközők, mérleg,  és így 
tovább. Mindet láttam  már a tanfolyamon. Tandy odabent 
van. 
- A droid biztosan kamerán keresztül figyelte idekintről 
mondta Peabody. - A gyanúsítottak? 
- Elkaptuk őket.  McNab és Baxter vigyáz rájuk. Jelentsd 
a történteket,  Peabody. Személyesen  akarom  bevinni  a  két 
gyanúsítottat. Hívd  ki a mentőket, és mondd meg  nekik, 
hogy készüljenek fel egy szülés levezetésére. Roarke? 
- Mindjárt. Kicsit bonyolult, de rajtam nem fog ki. 
- Peabody, küldj néhány egyenruhást Cavendishhez. Őt is 
a kapitányságon akarom tudni. Utána  hívd fel Reót és Smith 
hadnagyot. Mesélj el nekik mindent. Kellene még egy elfogatóparancs. Bruberryt  is be akarom vitetni. Rendezzünk egy 
partit a kapitányságon. 
- Majd viszek szerpentint és konfettit. 
- Mindjárt kész - morgott Roarke. - Most megfogtalak, 
te kis piszok. 
A vékony krómcsíkon felvillant egy apró zöld fény. 
- Talán odabent is van egy őr - mondta Eve. - Ezért... 
- Te  mész alacsonyan - fejezte  be helyette a mondatot 
Roarke. 
Eve bólintott, és belökte az ajtót. 
- Világítás bekapcs - kiáltotta el magát, és szemével, valamint  a fegyverével  végigpásztázta  a  szobát. - Tandy 
Willowby, itt a rendőrség. Dallas vagyok. 
Halk klasszikus zene szólt.  A levegőben virágillat  lebegett. A sárgára festett falakat vidéki  tájat és kéklő tengert ábrázoló  festmények díszítették. Kényelmes  fotelek és heverők 
tették  teljessé az összképet. Az ablakból tisztán látszott  a szitáló hó. 
A  sápadt, karikás szemű Tandy nagy nehezen  felült  az 
ágyon. Ujjai között egy éles,  fehér tárgyat markolt. 
- Dallas? - nyögte reszkető  hangon, és egész testében remegni kezdett.  - Dallas? El akarták  venni a babámat.  El 
akarták venni tőlem. így nem tudom megszülni. 
- Most már minden rendben. Minden rendben. Kiviszünk 
innen. 
- Bezártak. Nem tarthatom meg a babát. Nincs hozzá jogom. 
- Ez hülyeség. Peabody. 
- Többé már nem kell aggódnod. Nyugodj meg - indult 
el Peabody  lassan az ágy felé.  - Add ide, amit a kezedben 
fogsz.  Mindjárt kerítünk  egy kabátot, és beviszünk a kórházba. 
- Nem,  nem, nem! - húzódott hátra Tandy. A szeme kerekre nyílt a rémülettől.  - Nem megyek  kórházba. Elveszik 
tőlem  a babát. 
- Nem veszik el - tette el Eve a fegyverét, majd  gyors 
léptekkel odament az ágyhoz, és kinyújtotta a kezét. - Nem 
engedem, hogy elvegyék. 
Tandy elhajította az éles műanyag darabot, és szinte beleájult Eve karjába. 
- Kérlek, kérlek, vigyél ki innen. 
- Ezt vedd fel - bújt ki Roarke a kabátjából. - Hideg van 
odakint. Dugd bele a karod. 
- Maradj velem - ragadta meg Eve karját Tandy. A szeme 
könnyben úszott. - Kérlek, maradj velem. Ne  hagyd, hogy 
elvegyék  tőlem a kicsit. Ki az ott? Ki az? - ölelte át szorosan 
Eve-et, amikor megpillantotta Trueheartot. 
- Az egyik emberem. A jó fiúk csapatában játszik. Trueheart, menj le, segíts Baxternek és McNabnak. Azt akarom, 
hogy az a két gazember minél hamarabb eltűnjön innen. 
- Igenis, hadnagy. 
- Elég erősnek érzed magad ahhoz, hogy gyalogolj egy kicsit, Tandy? 
- Csak ki innen. Ki akarok jutni innen. A baba jól van. 
Most is rugdos. Csak kórházba ne vigyél. Kérlek. Nem akarok  egyedül  maradni.  Félek,  hogy  visszajönnek.  Félek, 
hogy... 
- Ugye szeretnél találkozni Mavisszel? - kérdezte könnyedén Roarke, miközben kisegítette Tandyt az ágyból. - A házunkban van, és nagyon aggódott miattad. Nem megyünk el 
Mavishez? - nézett a feleségére, miközben segített Tandynek 
felállni. 
- Talán sokkot kapott - jegyezte meg Peabody. - De inkább csak retteg. Mit akarsz csinálni? Elkísérhetem hozzátok, 
mialatt beviszed a gyanúsítottakat. 
Ó, mennyire vágyott erre Eve, de nem akart egyszerre két 
terhes nőt is Roarke nyakába zúdítani. 
- Majd én elkísérem, és ha megnyugszik egy kicsit, felveszem a vallomását. Te vidd be a gyanúsítottakat, és helyezd el 
őket a fogdában. A kihallgatás várhat reggelig. Kíváncsi vagyok, milyennek találják a bezártságot. Utána menj haza, és 
aludj egy keveset. 
- Ezt nem kell kétszer mondanod. Nézd meg ezt a szobát. 
Milyen kényelmes. Gazemberek. 
Eve hívta a helyszínelőket, majd meghagyta Baxternek, 
Trueheartnak és McNabnak, hogy kutassák át a házat.  Sohasem  szerette elhagyni a helyszínt, otthagyni a munkáját, ennek ellenére beszállt  a kocsi hátsó ülésére. Tudta, hogy most 
elsősorban az áldozattal kell törődnie. 
- Rettenetesen féltem - nyögte a kabátba és takaróba bugyolált Tandy. - Azt hiszem,  meg akartak ölni. El akarták 
venni a babámat, hogy utána végezzenek velem. Bezártak. Az 
a fickó mindennap meglátogatott egyszer, és úgy nézett rám, 
mintha máris halott lennék. Nem tehettem semmit. 
- Honnan szerezted azt a kést? - kérdezte Eve. 
- A mit? 
- Azt a műanyag darabot, amit a kezedben szorongattál. 
- Ó,  értem már. Kaptam enni. A  droid hozta. Azt mondták,  a babának egészségesnek kell maradnia. Mindig jókedvűek voltak. Rettenetes. Még akkor is, amikor lekötöztek, hogy 
megvizsgáljanak.  Összegyűjtöttem  a  műanyag kanalakat. 
Mindig azt kaptam az étel mellé. Műanyag kanalat. Amikor 
éjszakára lekapcsolták a lámpát, a takaró  alatt egymáshoz 
dörzsöltem őket, hogy jó  élesek  legyenek. Órákon keresztül 
dolgoztam. Meg akartam támadni őket. Mindegy, hogyan. 
- Bárcsak lenne  rá alkalmad! Szeretnéd most  rögtön elmesélni,  mi történt, vagy inkább vársz még vele egy kicsit? 
- Csütörtök volt. Végeztem  a boltban, és a buszmegálló 
felé  igyekeztem. Akkor jött oda az a nő. Madeline  Bullock. 
Szégyelltem magam. Amikor még Londonban éltem, és kiderült,  hogy  terhes vagyok,  megkerestem  az ügynökségét. 
Örökbe  akartam adni a babát.  Az akkori  helyzetemben ez 
tűnt a legjobb döntésnek. Utána... 
- Ezt már tudjuk. Az alapítvány csak fedezte a valódi tevékenységüket.  Igazából  gyermekkereskedő  hálózatot  működtettek. 
- Istenem. Istenem. Milyen ostoba vagyok. 
- Nem, nem vagy az - fordult felé Roarke.  - Megbíztál 
bennük. 
- Igen, megbíztam. A tanácsadóik mind nagyon megértők és segítőkészek voltak. Ms.  Bullock személyesen is látni 
akart. Akárcsak a fia. Azt mondták, nagy örömöt szerzek egy 
kedves párnak, és a babának is jó sora lesz. Aláírtam egy szerződést, és pénzt kaptam  tőlük. Azt mondták, a kiadásaimra. 
Hogy tisztességes ruhát  vegyek  és  rendes ételt egyek. Bele 
kellett egyeznem, hogy csakis az ő orvosaikhoz járok, az ő intézményeiket látogatom,  de  mindenki nagyon kedves volt 
hozzám.  Rendszeresen megvizsgáltak,  elláttak  tanácsokkal, 
segítettek szállást találni. Azt is mondták, hogy visszamehetek az iskolába, és folytathatom a tanulást. 
- Valóban kedves ajánlat. 
- Igen, nagyon. De meggondoltam magam - fonta a pocakja köré a karját Tandy. - Mindig is családot akartam, és 
hirtelen azt vettem észre, hogy pont ezt tagadom meg magamtól. Elég  okos vagyok, erős és egészséges. Felnőttem. 
Tisztességesen fel tudok nevelni egy gyereket. Visszaadtam a 
pénzt. Alig költöttem belőle, és azt is kipótoltam a megtakarított pénzemből - törölte le a  könnyeit. - Attól kezdve nagyon durván bántak velem. Azt  mondták, már aláírtam  a 
szerződést. Azzal fenyegettek, hogy  beperelnek, és a bíróság 
majd kényszerít, hogy teljesítsem, amit elvállaltam. Miféle 
anya lesz abból, aki hazudik és csal? Rettenetes  volt. Otthagytam a pénzt. Ideges voltam, és állandóan különböző kérdések 
gyötörtek.  Vajon igazuk van? Tényleg szörnyű anya leszek? 
A bíróság  elveheti tőlem a picit? Hogyan  bizonyítsam  be, 
hogy visszaadtam a pénzt? Ostoba voltam. Rettentő ostoba. 
- Tehát New Yorkba jöttél - emlékeztette Eve. 
- Először azt hittem, erre nem lesz szükség.  Nem akartam 
ekkora kockázatot vállalni.  Csaknem... Tucatszor is megfordult a fejemben, hogy megkeresem a gyerek apját, de egyedül 
hoztam meg a döntést, és úgy gondoltam, egyedül is kell végigcsinálnom.  Összepakoltam, felmondtam  a  munkahelyemert, és eladtam néhány holmimat. Egy ismerősöm Párizsba 
készült  a hétvégén,  és megkértem,  hogy vigyen magával. 
Még hazudtam is neki. Azt mondtam, hogy ott akarok munkát találni. Fogalmam sincs, miért, de féltem, hogy nyomozókat küldenek  utánam, vagy ilyesmi - hajtotta hátra a fejét 
Tandy, és lehunyt szemmel simogatni kezdte a hasát. - Mindenkire haragudtam. Az egész világra. Amikor megérkeztem 
Párizsba, felültem a Velencébe tartó buszra, onnan pedig siklóval jöttem New  Yorkba. Először nagyon egyedül  éreztem 
magam,  és kis híján  visszamentem.  Utána viszont találtam 
munkát, bejelentkeztem  egy szülésznőhöz, és megismertem 
Mavist. Úgy tűnt,  minden  jóra fordult.  Hiányoztak... hiányoztak  az otthon maradt barátaim,  de elsősorban a babára 
kellett gondolnom. 
- Aztán jött  a csütörtök. Hazaindultál a munkahelyedről. 
- Pénteken  nem  kellett bemennem,  és  szombaton volt 
Mavis  babaváró partija.  Egyszer csak megjelent Madeline. 
Úgy tett, mint aki meglepődik, és megkérdezte,  hogy érzem 
magam. Nagyon szégyelltem magam a menekülés miatt, de 
legyintett, hogy semmiség,  ne is törődjek vele. Azt  mondta, 
hogy a közelben áll a kocsija, és szívesen hazavisz, mert szeretné látni, hogyan élek.  Amikor a sarkon feltűnt az  a gyönyörű limuzin, az maga volt a csoda. Azonnal vele mentem. 
Tehát  a környéken cirkált, nem  állt meg sehol,  hogy ne 
maradjon utána nyom, gondolta Eve. 
Madeline  hátraült mellém, adott egy üveg vizet, és Londonról beszélgettünk. Utána... nagyon furcsán éreztem magam, és nem  emlékszem  semmire. Abban a szobában tértem 
magamhoz, ahol megtaláltatok. 
- Már vége  - próbálta megnyugtatni Eve, amikor Tandy 
ismét remegni kezdett. - Kikerültél  onnan, és a  fogva tartóidat fogják bezárni. 
- Igen, kikerültem.   Kikerültünk, és  biztonságban  vagyunk.  Mindketten  ott  voltak -  folytatta némileg nyugodtabban. - Amikor felébredtem, az a rettenetes droid  bámult 
rám. Utána elmondták, mi fog történni velem. A gyerek nem 
az enyém. Aláírtam a szerződést. Csak addig kellek nekik, 
amíg megszülöm - mocorgott, és Eve szemébe nézett. - Akkor is higgadtak maradtak, amikor sikoltoztam, és próbáltam 
elmenekülni. A droid szorított le az ágyra. Azt mondták, rendesen ellátnak, kapok rendesen enni, és pihenjek  sokat, hogy 
egészséges  babát hozzak a világra. Azt feleltem, megőrültek, 
és nem kényszeríthetnek arra, hogy odaadjam nekik a gyerekemet. Erre Madeline fia azt mondta, hogy ők gazdagok és 
hatalmuk van. Nekem pedig nincs semmim, csupán egy termékeny méhem. Éjjel-nappal szólt a zene. Állítólag jót tesz a 
babának. A szobában mindent rögzítettek, nehogy felemeljem. Az ablakot vertem, de nem vett észre senki.  Addig kiabáltam, amíg elment a hangom, de nem hallottak meg. Milyen nap van ma? 
- Hétfő hajnal - árulta el Eve. 
- Még csak hétfő  - hajtotta hátra a fejét ismét Tandy. 
Sokkal  hosszabbnak  tűnt.  Sokkal,  de sokkal hosszabbnak. 
Megmentetted a kisbabámat.  Engem is  megmentettél. Ha 
ezer évig élek, akkor sem felejtem el. 
A ház kivilágított  ablakokkal várta őket. A kiáradó fényben  a havas  föld olybá tűnt,  mintha valaki tejet locsolt volna 
szét rajta. A  faágak meghajlottak a fehér pelyhek súlya alatt. 
- Ó. Akár egy  palota - remegett meg  Tandy hangja. 
Mint a tél királyának a palotája. És én vagyok a  hercegnő, 
akit  megmentettek. Ti meg  a lovagjaim.  A fénylő páncélba 
öltözött lovagjaim - törölt le az arcáról néhány friss könnycseppet. 
Amint  lefékeztek a ház előtt, kivágódott az ajtó, és Mavis 
totyogott ki.  Eve egyik köntösét viselte. Mögötte Summerset 
és Leonardo igyekeztek tartani vele a lépést. 
- Mavis megígérte, hogy megvár - feddte meg  Summerset, és megfogta Mavis karját. 
- Tudom.  Bocsánat. Képtelen  vagyok várni. Tandy! 
tépte fel a kocsi ajtaját. - Tandy! Jól vagy? És a baba? 
 
- Megmentettek bennünket. 
Erre mindketten könnyekben törtek ki, és egymás karjaiba omlottak. Végszóra, gondolta Eve. 
- Menjünk be, kedvesem. Hideg van idekint - ölelte át a 
két síró nőt Leonardo. - Gyere be, Tandy. 
- Egyenesen abba szobába menjetek, amelyet előkészítettem - mondta Summerset. - Pár pillanat, és én is ott leszek. 
Miközben Leonardo óvó karjai között a ház felé ballagtak, 
Mavis hátrapillantott. 
- Tudtam, hogy meg fogod találni. 
- A maga gondjaira bízom őket - mutatott Summersetre 
Eve. - Nekem dolgom van. 
- Hadnagy. 
Eve fenyegető arckifejezéssel fordult meg. 
- Mit akar? 
- Jól csinálta. 
- Izé... Kösz - vonta fel Eve a szemöldökét,  miközben 
Roarke-kal együtt ők is bementek a házba. - Felhívom Peabodyt. Biztosra akarom venni, hogy a gyanúsítottak rács mögé kerültek. Utána beszélek Baxterrel, és megosztom a részleteket Reóval és Smith-szel. 
- Igen, persze. De csak alvás után. 
- Még el kell varrni néhány szálat. 
- Később is elvarrhatod őket. Az energiaital hatása már a 
múlté, hadnagy, és az adrenalin sem tart örökké. Halottsápadt vagy. Már beszélni sem tudsz tisztán. 
-Kávét! 
- Azt már nem! 
Amikor a  hálószobába ért, Eve azt vette  észre, hogy alig 
bír megállni a lábán. 
- Csak egy  órácskát - jelentette ki, miközben  kibújt a 
fegyverövéből. 
- Négyet. Ez a legkevesebb,  hogy visszanyerd az erődet, 
és alaposan megforgasd a gyanúsítottakat a kihallgatáson. 
- Nem egyszerűen csak megforgatom őket - rúgta le Eve 
a bakancsát. - Elevenen fognak megsülni. Nem akarsz ölben 
vinni az ágyig? 
- Még mindig rajtad van a ruhád. 
- Nem baj. Ruhástól is tudok aludni - mosolyodott el álmosan Eve, és a férje felé nyújtotta a karját. 
Roarke felemelte a feleségét, ám  miközben ölében az  ágy 
felé  vitte,  ő maga is megtántorodott. Amikor  célhoz  ért, 
együtt zuhantak a takaróra. 
- Ennél többre nem vagyok képes. 
- Ez  is megfelel - bújt hozzá Eve.  Roarke átölelte,  és 
mindketten mély álomba merültek. 
Roarke nem  tévedett, amikor  négy óra  alvást  emlegetett. 
Hosszú és nehéz nap állt előtte, fel kellett készülnie rá. 
Ahogy  várta,  Bullock és a  többiek  egész  kocsideréknyi 
ügyvédet csődítettek a kapitányságra. Eve hagyta, hadd rágódjanak a  helyzeten,  közben a csoportjával együtt jelentést 
tettek Whitney és Reo előtt. 
- A szövetségiek és a  Világnyomozók  átvállalják a sikkasztást, az adócsalást, a  gyerekkereskedelmet, és mindent, 
amit csak  rá lehet húzni az alapítványra - árulta el Reo. 
- Tőlem megkaphatják. 
- A londoni ügyvédi iroda is könnyen bajba keveredhet. 
Nemzetközi  ügybe tenyereltél, Dallas. 
- Három halottnak kellett igazságot szolgáltatnom. Mint 
ahogy Tandy Willowbyt is meg kellett találnom, akit elraboltak, és  akarata ellenére fogva tartottak. Az ő ügye valójában 
Smith hadnagyhoz tartozik. 
- Hogy érzi magát?  Mármint Willowby? 
- Nekem azt mondták,  jól. Aludt, amikor eljöttem otthonról - fordult Whitney felé Eve. - Cavendishsel szeretném 
kezdeni a kihallgatásokat, uram. Ő a leggyengébb láncszem. 
-Ahogy óhajtja. 
Reo  felállt. 
- Ne nagyon hozd szóba az emberrablást. Az  a Világrendőrség ügye. A három gyilkosság sokkal fontosabb. 
- Értem 
Reo bólintott. 
- Nem  bánod, ha végignézem? 
Cavendish sápadtan izzadt a kihallgatóban. Két, igencsak 
értelmesnek látszó öltönyös alak foglalt  helyet mellette, ők 
támogatták. Amikor Eve  belépett, a bal oldali azonnal felállt. 
- Egész éjjel bent tartották az ügyfelem, és  már itt is több 
mint egy órája várakozik. Panaszt akarunk  tenni,  és amikor 
befejezte ezt  a nevetséges barkochbát, belső vizsgálatot kérvényezünk  maga ellen. 
- Barkochba? - fordult Peabody felé Eve. 
- Ez egy fejtörő játék: az előre meghatározott dolgot igennem feleletek alapján kell a játékosnak kitalálnia. 
- Nem viccelsz?  Ez nagyszerű,  mivel Mr.  Cavendishnek 
joga van ahhoz, hogy jelen legyenek az ügyvédei, nekem viszont nem  kötelességem  beszélni velük. Felvevő bekapcs. Eve 
Dallas hadnagy és Delia  Peabody nyomozó megkezdi Walter 
Cavendish  hivatalos  kihallgatását.  Jelen van még Walter 
Cavendish  két ügyvédje. Mindjárt ismertetem a vádat. 
Amikor megtette, leült, és kinyújtotta a lábát. 
- Mr. Cavendish,  már meghallgatta a módosított Mirandát... 
- Az ügyfelem Nagy-Britannia állampolgára... 
- Isten, óvd meg  a királyt. Megértette a jogait és a kötelességeit? 
- Megértettem. Nincs mit mondanom. 
- Oké, akkor majd én beszélek.  Kezdjük a három rendbeli 
gyilkosságban való bűnrészességgel. Ez éppen elég egy életfogytiglanhoz a jó öreg Amerikában. Az angolok talán kérni 
fogják  a kiadatását, és talán ki is  adják, aminek  egyáltalán 
nem örülök. Ennek ellenére ők is börtönbe fogják zárni, méghozzá élete végéig, ezzel is kímélve az adófizetők pénzét. 
- Nincs a kezében semmilyen bizonyíték, ami az én vagy 
az ügyfeleim nevét összekapcsolná bármilyen bűncselekménynyel. 
- Nem csak ahhoz van elég bizonyítékom, hogy a maga 
nevét összekapcsoljam a gyilkosságokkal -  nézett egyenesen 
Cavendishre Eve. - Akár a lábát is hozzákapcsolhatom a fejéhez, hogy aztán a tengerbe vessem. Randall  Sloan tartott otthon néhány feljegyzést, amelyeket Chase nem  talált meg. Én 
viszont igen. Benne áll a maga neve - mosolyodott el, amikor 
halvány izzadságpatak jelent meg Cavendish felső ajka felett. 
Aha, a leggyengébb láncszem. - Maga tökéletesen  tisztában 
volt azzal, mivel foglalkozik valójában a Bullock Alapítvány. 
A tevékenységi körükbe beletartozott a csecsemőkereskedelem. Adót is csaltak, hogy a törvénytelenül szerzett pénz  minél nagyobb részét megtartsák. Azt is  tudta,  hogy Chase meg 
akarja gyilkolni  Natalie Copperfieldet és Bick  Bysont,  akik 
rájöttek a viselt dolgaik legalább egy részére. Tudta, mire készül -  tette ki lassú  mozdulatokkal  a  helyszíneken készült 
fényképeket Eve az asztalra. 
- Az ügyfelemnek nem volt tudomása ezeknek a bűncselekményeknek az előkészítéséről. 
- Lehet, hogy a tápláléklánc alján áll, Walt, ennek ellenére  tudta. Bullock  és  Chase felkereste az irodájában, hogy 
négyszemközt beszéljék meg a részleteket, igaz?  És miközben 
azt tervezgették, hogyan végeznek két emberrel, nyugodtan 
megvacsoráztak. 
- Ez  abszurdum - állt fel az egyik ügyvéd. - Magának 
nincs semmi bizonyíték a kezében, csak találgatásokra  támaszkodik.  Teljesen alaptalan találgatásokra. Ez a kihallgatás... 
- Azért van itt még egy és más, Walter. A barátnője odaát van, a másik szobában - vigyorodott el Eve,  amikor látta, 
hogy Cavendish az ajtó felé kapja a tekintetét. - Aha, ahogy 
mondom, és esküdni mernék rá, hogy  magára ken mindent. 
Eddig az alkalmazottja volt, és mindent megtett, amit maga 
mondott neki. Most változtak a játékszabályok, és maga veszít. A maga fajtája mindig veszít.  Ezt akár a homlokára is tetoválhatná. Nem  kedvelem  a barátnőjét,  ezért döntöttem 
úgy, hogy előbb magával beszélek. Üzletet ajánlok,  de ha 
nem fogadja  el, neki fogom felajánlani.  Biztosan boldogan 
kap majd az alkalmon. 
- Nem egyezkedünk - csattant fel az egyik ügyvéd. 
- Fogadni mernék, hogy a Struben, Robbins, Cavendish és 
Mullnak dolgozik - fordult a kihallgatás  kezdete óta először 
az ügyvéd felé Eve. - Az a cég is  egy hatalmas szemétdomb. 
Tele rengeteg csavaros  eszű  ügyvéddel,  igaz,  Walter, akik 
Bullockot és Chase-t is képviselik.  Szerintem magukat már leírták a cégen belül. Ide kerültek, megkaptak minden nehéz 
munkát. Magukat egyáltalán nem tisztelik. Most befűtötték, 
és el kell dönteni, hogy ki égesse meg magát. 
- Amikor meggyilkolták azt a  két embert, otthon voltam, 
az ágyamban, a feleségemmel - igazította meg a nyakkendője 
csomóját Cavendish. - A  továbbiakban semmi közöm a történtekhez. 
- Ugye, nem akar hazudni nekem? Biztosan nem szeretne 
felidegesíteni, hiszen idebent én vagyok az egyetlen,  ki némileg még szimpatizál magával. Chase megölte Randall Sloant. 
Az is az eszembe jutott már, hogy magával  mit tervezett. 
Tudja mit? Egy cellába kerülnek, akkor majd kiderül. 
- Nem tűrjük a fenyegetőzést  - csattant fel az egyik ügyvéd. 
- Nem fenyegetőztem, csupán hangosan gondolkodtam. 
Lássuk, hogy történt, mi olvasható Randall Sloan feljegyzéseiben. Copperfield belebotlott  valamibe, ami nem igazán tetszett neki, és mivel jó kislány volt,  Randall Sloanhoz fordult 
tanácsért. Ismerte és megbízott benne, hiszen  a barátja apja 
volt, és a cég egyik társtulajdonosának a fia. Sloan először talán megkísérelte egyedül elfojtani a lángokat, de Natalie éppen a  rossz kérdéseket  tette fel.  Eljutott a Bullock Alapítványhoz és magához is.  Már bele  is keveredett. Amikor nem 
sikerült megvesztegetni, Bullock ráküldte  Natalie-re a fiát. 
Pontosan tudta, mit fog vele művelni. Vagyis bűnrészes. 
- Ez is csak találgatás - szólalt meg az egyik ügyvéd. 
Semmi bizonyíték nincs a kezében az ügyfelem vagy Ms. 
Bullock és a fia ellen. 
- Mégis, kinek hisz, Walter? Stuben ügyvédjének, vagy a 
nyomozónak, aki elkapta? Magának vége, és ezt nagyon is jól 
tudja. Az élete, a karrierje romokban hever. Oda a bársonyszék és a kövér bankszámla. Viszont még maradt egy választási lehetősége. Bűnrészesség három rendbeli  gyilkosságban, 
vagy ha együttműködik velem, a nyomozás három rendbeli 
akadályozása. így is börtönbe kerül, de a feltételes szabadlábra helyezés lehetőségével. Az ajánlatomat a továbbiakban nem 
ismétlem meg. Kap fél perc gondolkodási időt - hajolt előre 
Eve, amíg Cavendishnek nem maradt más lehetősége, a szemébe kellett néznie. - Maga is tudja, hogy amint átmegyek a 
szomszédba,  a barátnője kiborítja a bilit. Tik-tak. Még húsz 
másodperc. 
- írásban akarom látni. 
- Cavendish... 
- Pofa be! - esett neki Cavendish az ügyvédnek. - Nem a 
maga élete hever romokban, vagy mégis? Nem hiszek magának, írásban akarom látni az ajánlatot - ismételte meg, viszszafordulva Eve felé. -  Ha megkapom a papírt, mindent elmondok, amit tudok. 
- Ez könnyen ment - jegyezte meg Peabody, amikor kiléptek az ajtón. 
- Még csak nem is melegedtem bele - mozgatta meg Eve 
a vállát. - Gerinctelen gazember. 
- Az adócsalást meg sem említetted az ajánlatban. 
Eve elvigyorodott. 
- Hoppá. Nos, amúgy sem az én feladatom ajánlatot tenni a nemzetközi adócsalással és a nemzetközi bűnözéssel kapcsolatban. Jé, talán mégis többet fog ülni néhány hónapnál. 
- Ki lesz a következő? 
- Bruberry. Nagyon, de nagyon szomorú lesz, hogy a főnöke rágyújtotta a házat. 
- Szerinted megtörik? 
- Legfeljebb két óra kell hozzá. 
- Akarsz fogadni? 
Eve elgondolkodott. 
- Teszek rá egy ötvenest. 
- Elvágva. 
Egy óra és ötvenhárom perc múlva Peabody kilépett a kihallgatóból. 
- Az egyik szemem  sír, a másik meg  nevet. Vesztettem 
ötven dollárt,  de minden pénzt megért, hogy  ezt láthattam. 
Bruberry nem csak hogy megtört, egyszerűen összeroppant. 
- Ráadásul sokkal többet tudott a főnökénél - dörzsölte 
össze a tenyerét Eve. - Chase. Dupla, vagy semmi? 
- Azt hittem, Bullock következik. 
- Nem, őt a végére hagyom. 
- Nem fogadok - határozta el magát Peabody. - Nagyon 
belelendültél. 
Amikor befordultak a folyosó kanyarulatába, megpillantották  az előtéren átsiető Baxtert. 
- Itt a takarítók jelentése.  Arra kértél,  hogy egyenesen 
neked  adjam  - nyomott Eve kezébe egy aktát  és egy diszket. 
- Sloan kocsijában, a vezetőülés támláján  megtalálták Chase 
hajszálát. Az  ENyÜ-jelentés - tett hozzá egy másik aktát lobogtatva. - Legjobb barátom, McNab rájött, hogy többször is 
hívták a londoni dr. Letitia Brownburnt.  A helyi hatóságok 
már megkeresték, és szereztek egy végzést, amelynek értelmében a vizsgálat befejeztéig bezárják a Vasárnapi Gyerekeket. Madeline Bruberryt is hívta. Virágnyelven  beszéltek az 
közelgő szállításról. 
- Cavendish és Bruberry dalolnak, mint akik az operában 
akarnak fellépni - árulta el Eve. - Most Chase következik. 
- Ott leszek a megfigyelőben, Reo mellett. 
- Miért  nem mész  be inkább? - kérdezte  Peabody. 
Majd én figyelek. Jó ez így neked? - sandított Eve felé. 
- Persze. 
- Köszönöm. Hogyan akarod? 
- Durván és keményen. Semmi alku, semmi jó zsaru. Az a 
fickó nagyon hirtelen haragú. Dühítsük fel. 
- Rád ismerek. 
Együtt léptek be a kihallgatóba. Eve lecsapta az aktaköteget  az asztalra, amely mellett Chase  ült három  ügyvéd társaságában. 
- Felvevő  bekapcs -  és  beolvasta az  adatokat. - Túl sok 
itt az  ügyvéd - emelte fel a kezét, mielőtt a megszólítottak 
bármelyike válaszolhatott volna. - Csak ketten lehetnek jelen, 
a  többi  az én  jóindulatomon múlik. Egyikük  azonnal  tűnjön el. 
- Mivel  Mr. Chase brit állampolgár, és  maguk nagyon 
komolyan veszik az ellene  felhozott nevetséges  vádakat,  a 
nemzetközi jog, a büntetőjog és a pénzügyi jogszabályok értelmében különleges képviselet jár neki. 
- Engem  ez egyáltalán  nem  érdekel. Egyikük azonnal 
tűnjön el, különben visszavitetem az ügyfelüket a cellájába, és 
addig fog ott ülni, amíg csak ketten maradnak. 
- Egy kis udvariasságot azért elvárnánk. 
- Szó sem lehet róla. Nyomozó - fordult Eve az ajtó felé. 
- Én a nemzetközi és a büntetőügyek szakértője vagyok 
szólalt  meg az ajtóban álló ötven év körüli, barna  hajú nő. 
Azt hiszem, a vendégünknek is érdeke, hogy minél  előbb tisztázzunk mindent. 
Az egyik ügyvéd felállt, és elhagyta a kihallgatót. 
- Mr. Chase, úgy tudom, felolvasták magának  a  módosított Mirandát. Ez igaz? 
Amikor Chase néma maradt, az idegen nő válaszolt  helyette. 
- Ezek szerint, Mr. Chase, megértette  a jogait  és  a kötelességeit. 
- Ezt már ismerem. A kihallgatásnak vége. 
- Felolvasták  a jogaimat - csattant  fel Chase.  - Bántalmaztak. Panaszt akarok tenni a rendőrök brutalitása miatt. 
- Nem látok  semmiféle külsérelmi nyomot. Hívjunk orvost? 
- Maga támadott meg. 
- Ez azért nem egészen így történt. Az akciót rögzítettük. 
Újra felteszem  a  kérdést: megértette a jogait és a  kötelességeit, Mr. Chase? A válasza jegyzőkönyvbe kerül. 
- Megértettem őket,  mint ahogy a maga civilizálatlan városát is kezdem megérteni. 
- Helyes. Ebben  a civilizálatlan városban szeretjük, ha  a 
bűnözők börtönbe kerülnek. Hol is kezdjük? 
- Hadnagy  -  vett elő a barna nő egy papírlapot az aktatáskájából. - Először azt kellene  tisztáznunk, hogy  Tandy 
Willowby ideiglenesen Ms. Bullock és Mr. Chase New Yorkházában kapott szállást. 
- Szállást? Maguk angolok így nevezik, amikor bezárnak 
valakit egy szobába az akarata ellenére? - csóválta meg a fejét 
Eve, és  Baxter  felé fordult. - És még ők szokták  mondani, 
hogy egy nyelvet beszélünk. Egyáltalán nem tűnt  elszállásolásnak. Szereti bezárni a tehetetlen  nőket, Chase? Akik ráadásul még terhesek  is, így  nem nagyon  tudnak ellenállni? Perverz disznó. 
- Panaszt teszünk a trágár nyelvezete ellen - affektált  a 
barna nő. 
- Na és? - vigyorgott sötéten Chase-re Eve. - Fogadni 
merek, hogy Tandyt  figyelte a képernyőn, miközben fényesítette a bohócot. 
- Undorító lotyó. 
- Mr. Chase - tette a karjára a kezét a barna.  - Kérem, 
hadnagy.  Azt hiszem, mindnyájunknak az az érdeke, hogy 
mihamarabb tisztázzuk ezt az ügyet. Itt van nálam  egy állásfoglalás. Ms. Bullock diktálta az ügyvédjének, és Mr. Chase is 
aláírta. Szeretném felolvasni és csatolni a bizonyítékokhoz. 
- Ahogy óhajtja. 
!:  - Csütörtökön,  nem sokkal este  hat után Ms.  Bullock 
megpillantotta Ms. Willowbyt a Madison Avenue-n,  ahová 
vásárolni ment. Múlt év májusában Ms. Willowby a Bullock 
Alapítvány segítségét kérte, mert örökbe akarta adni a gyermekét, habár a későbbiekben nem jelent meg konzultáción, a 
szülészénél és az ügynökségnél. Ms. Bullock megkönnyebbülten látta,  hogy nincs  semmi baja, és odament hozzá. Ms. 
Willowby zavartan viselkedett, és valósággal könyörgött Ms. 
Bullock segítségéért. Ms. Bullock annyira aggódott, hogy segíteni próbált,  és haza akarta vinni Ms. Willowbyt a kocsiján. 
Útközben  azonban Ms. Willowby egyre hisztérikusabban viselkedett. Egyszer még öngyilkossággal is fenyegetőzött. Állítólag rádöbbent, hogy néhány napon belül szülni fog, és  nincs 
megfelelő anyagi háttere ahhoz, hogy felnevelje a gyermeket. 
Ms.  Bullock csupa jóindulatból elvitte Ms. Willowbyt a házába.  Ms. Willowby beleegyezésével.  Biztosított neki egy szobát,  orvosi segítséget kért, és elkezdte intézni az örökbefogadással kapcsolatos  ügyeket.  Ms.  Willowby lelkiállapota  közben nem változott. 
- Itt nyugodtan abbahagyhatja, mert nincs nálunk lapát, 
és ez a legnagyobb dumahegy, amit valaha hallottam. Nem 
csak  Tandy vallomása szól maga ellen, Chase, hanem öt rendőré és egy civil szakértőé is, akik mind készséggel bizonyítják, 
hogy az akarata ellenére tartotta fogva. 
-Ms. Willowby lelkiállapota... - kezdte  az ügyvéd, de 
Eve leintette. 
- Maga  milyen lelkiállapotba kerülne, ha  bezárnák  egy 
szobába, és a beleegyezése nélkül megvizsgálná egy orvosdroid? Ezzel a vallomással kitörölheti a fenekét. Kezdjen csak 
nyugodtan hozzá. Ugyanis ha Stubenék buknak, akkor maga 
is az utcára kerül. 
-  Ha nem képes betartani bizonyos  alapvető  illemszabályokat... 
- Tudja, mit csináljon az illemszabályaival. Ha nem tetszik, ott az ajtó - fordult Chase felé Eve. - Az ENyU ebben a 
pillanatban is  az orvosdroid memóriájában turkál. Nem kell 
erre pazarolni az időmet. Sem a magáét, Win, sem az anyjáét. 
Ó, ha már itt tartunk, megemlítette az ügyvédjének, hogy lefeküdt az anyjával? Akkor is együtt aludtak, amikor magukra 
törtük az ajtót. 
- Fogja be a száját. 
- Kérem, hadnagy - emelte fel a kezét az ügyvédnő, ám 
Eve észrevette a döbbent szikrát a szemében. - Semmi értelme kockára tenni Ms. Bullock és Mr. Chase jó hírét. 
- Itt, nálunk, ebben a civilizálatlan országban ezt  vérfertőzésnek hívják. Az  emberrablást pedig huszonöt évtől életfogytig tartó szabadságvesztéssel büntetik. Ha kiderül, hogy 
még meg is erőszakolta... 
- Egyetlen ujjal sem értem ahhoz a mocskos kurvához! 
- Micsoda? - futott át Eve gyorsan egy  iratot. - Persze, 
persze, hogy nem, hiszen magának az anyja a mindene. 
- Talán szereti... Hogy is hívják őket?  A lányos  fiúkat 
szereti - sugalmazta Baxter. - Aha,  fogadni mernék, hogy 
szeret szép fiúk hátsójában turkálni, amikor éppen nem anyucit döngeti. 
- Ez sértés. Maguknak végük. 
- Nem, nem foglalkozik fiúkkal - mondta Eve.  - Anyucinak nem tetszene. Tandyt sem erőszakolta  meg, igaz, Win? 
Soha, senki nem kellett neki, csak az anyja. Rá sem nézett 
másra. 
Eve szavait hallva Chase  felpattant, és feléje lendült. Az 
ügyvéd és Baxter csak együttes erővel tudták lefogni. 
- Hadnagy, ez egyszerűen tűrhetetlen. Nem  engedhetem 
meg, hogy ilyen hangnemben beszéljen az ügyfelemmel. 
- Tegyen panaszt - állt fel Eve. Megkerülte az asztalt, és 
rátámaszkodott Chase vállára. A férfi nehezen  lélegzett,  és 
Eve  érezte, ahogy sugárzik belőle az indulat. - Natalie-t sem 
erőszakolta meg.  Őt is mocskos kurvának tartotta? Nem 
olyan volt, mint az anyja, aki fontos, és megérti magát, tudja, 
mire van szüksége. Maguknak rengeteg közös titkuk van. Talán nem ezt  mondta, amikor gyerekkorában simogatta? Ez is 
egy ilyen titok. Amíg jól viselkedik, és azt teszi, amit anyuci 
mond, minden  rendben lesz. Aztán az a rohadt Copperfield 
olyasmibe ütötte az orrát, amibe nem lett volna  szabad, és 
megpróbált fogást  találni magán. Volt pofája kérdőre vonni. 
Az anyja mondta,  hogy  tegye meg, Win? Szerintem igen. 
Maga mindig azt teszi, amit  ő mond, különben nem töltheti 
vele az éjszakát. Azt  is ő javasolta,  hogy vigye el Randall 
Sloan kocsiját? Ugyanis megtaláltuk benne egy hajszálát. 
- Az ügyfelem  és  Mr. Randall Sloan ismerték  egymást. 
Bármikor beülhetett a kocsijába. 
- Vezette - javította ki Eve. - Ugyanis a vezetőülésen találtuk a hajszálát.  Ott hagyta a  DNS-ét, mint  ahogy Bick 
Byson öklén is ott hagyta. Megütötte magát, mielőtt használhatta volna a bénítóját. Gyáva. Fogalma sincs, hogyan kell 
férfi módra küzdeni, de nincs  is rá szüksége. Maga nem férfi, 
csak  egy kisfiú, aki  még mindig az anyja mellett alszik. Egy 
feleakkora nőt, mint maga, könnyedén leütött és megkötözött.  Eltörte az ujjait, megpofozta, megégette a bőrét. Élvezte, mint ahogy azt  is,  amikor megfojtotta. Fogadni merek, 
hogy ha nem az anyjával van, máshogy nem is áll fel. 
- A kihallgatásnak vége - közölte a barna. 
- A maga halálát is  élvezettel fogom végignézni - közölte 
kedvesen Chase. 
- Szót fogad egy ügyvédnőnek? Éppen úgy, mint anyucinak. Csináld ezt, Win, csináld azt. Jó kutya. 
- Nekem senki sem mondhatja meg, mit tegyek. Kussolj! 
- üvöltött rá az ügyvédjére. - Ostoba ringyó. Elegem volt ebből. Nem akarom, hogy továbbra is ez a személy hallgasson ki. 
Csak azt tettem, amit tennem kellett. Randall Sloan bérelt fel 
valakit, hogy intézze el  azokat az embereket. Bevallotta, mielőtt felkötötte magát. 
- Honnan tudja? Talán ott volt? 
- Maga mondta. 
- Nem,  ilyet egyáltalán nem  mondtam.  Csak  annyit, 
hogy  Randall  Sloant  felakasztva találtuk  a hálószobájában. 
Nem  öngyilkosság történt.  Maga ölte meg, és  utána  igyekezett azt a látszatot kelteni, hogy Randall felkötötte  magát. 
Mert maga egy gerinctelen féreg. Sophia Belegót is maga ölte 
meg Rómában,  mint ahogy Emily Jonest  is Middlesexben. 
Úgy látom, a terhes nők bántják a szemét. 
- Mert soha mást nem kapott meg, csak a kedves mamát 
- mondta Baxter. 
- Ennek semmi köze a szexhez. Aláírták a szerződést! 
csapott Chase  az asztalra az öklével. - Aláírtak egy hivatalos 
papírt, mi pedig a szavunkat adtuk, hogy tökéletes szülőket 
keresünk a babáknak. Nem volt joguk felrúgni a megállapodást! 
- Persze, magának meg nem volt joga ahhoz, hogy ideoda hurcoljon  egy kilenc hónapos  magzatot. Maga kapta el 
Sophia Belegót, igaz? Amint megszülte a gyermekét, többé 
már nem volt rá szükség. Emily Jones esetében  már bonyolultabb volt a helyzet. Elveszítette a gyereket. Hány ilyen eset 
történt összesen, Chase? 
- Mi csak egy szolgáltatást nyújtottunk - kiabált  az ügyvédnő figyelmeztetése  ellenére Chase. - Időt és  tudást  nem 
kímélve  segítettünk ezeken a  nőkön. Mindehhez a nevünket 
adtuk. 
-  Egy szép, kerek összegért cserébe. 
-  Kifizettük őket, vagy nem? A gyerek biztonságba került, ők pedig  esélyt kaptak, hogy rendbe hozzák az életüket. 
Hogy merészel kérdőre vonni? - lökte félre durván az ügyvédeit. - Nem kell igazolnom a tetteimet - állt fel. 
A barna ügyvédnő megtörölte felhasadt száját, és szintén 
megpróbált felállni. 
-Akihallgatásnak... 
- Pofa be! Nem megmondtam az előbb, hogy fogja be a 
száját?! 
- Natalie Copperfield - sorolta szenvtelenül Eve. - Bick 
Byson. Randall Sloan. 
- Szimatoltak,  és megpróbálták beleütni az orrukat a mi 
dolgunkba. Minden Sloan hibája. Lusta volt, és alkalmatlan a 
feladatra. 
- Ezért hát megölte őket. Mind a hármat. Büszkeségből 
folytatta Eve higgadtan. - Nyereségvágyból. 
- Meg kellett védenem  a Bullock  Alapítványt.  Sokkal jelentősebb, mint ezek a szánalmas emberek. Az anyám az alapítvány  szíve.  Zsaroltak bennünket.  Önvédelem volt.  Meg 
akartam óvni ezt  a tiszteletre méltó intézményt. 
A barna ügyvédnő, aki még mindig a  szájához  szorítva 
tartotta a zsebkendőjét, felemelte a kezét. 
- Beszélnünk kell az ügyfelünkkel. 
- Ki vannak rúgva - vicsorgott Chase, és olyan vadul fordult az ügyvédei  felé, hogy azok ijedtükben hátrahőköltek. 
Azt hiszik, szükségem van magukra? Hülyék. Seggfejek. Elegem van magukból. Tűnjenek el a szemem elől. 
- Mr. Chase. 
- Azonnal! Egyedül akarok és fogok beszélni - jelentette 
ki, miközben az ügyvédek elhagyták a kihallgatót. 
Most, gondolta Eve, miközben érzelemmentes, nyugodt 
hangon megszólalt. 
- Mr. Chase, megismételné a  jegyzőkönyv kedvéért, hogy 
elküldte az ügyvédeit? 
Chase Eve-re vigyorgott. 
- Egyedül akarok beszélni. 
- Lemond arról a jogáról, hogy egy ügyvéd is jelen legyen 
a kihallgatáson? 
- Hányszor mondjam, hogy igen? 
- Ennyi talán elég is lesz. Mr. Chase elküldte az ügyvédeit, és beleegyezett, hogy nélkülük folytassuk a kihallgatást 
- tartott Eve pár másodperc  szünetet, és aggodalmas  kifejezést  erőltetett az arcára. - Azt mondta, megzsarolták? így 
már  mindjárt más a helyzet. Miért nem mesél el mindent az 
elejétől fogva? Randall Sloan szólt, hogy Natalie Copperfield 
kérdezősködni kezdett - adta meg Eve a kezdőlökést. 
Chase pedig minden részletről felvilágosította,  az  utolsó 
betűig. 
Huszonegyedik fejezet 
Amikor Eve kijött a kihallgatóból, Peabody egy doboz  Pepsivel a kezében várta. 
- Mindig hidegen kéred a koffeint egy forró kihallgatás 
után - és Baxter kezébe is nyomott egy üdítőt. - Eleinte nem 
voltam benne biztos, hogy sikerül. Persze, ha akarsz valamit, 
akkor el is éred. 
- Aha, ezt  már többen is mondták - jegyezte meg  Eve, 
mielőtt belekortyolt az italba. 
Baxter, órák óta először, elnevette magát. 
- Köszönöm, hogy ott lehettem melletted, Dallas. Felhívom Pálmát, és elújságolom neki, hogy megvan a gyilkos. 
- Dallas,  miközben odabent  voltál, idejött Jacob  Sloan. 
Téged vár. 
- Oké, mindjárt foglalkozom vele. Addig hozzátok fel 
Bullockot. 
- Biztos, hogy  nem akarsz pihenni egy kicsit? Már közel 
hat órája mást sem  csinálsz, csak kihallgatásokat vezetsz. 
- Minél előbb le akarom zárni az ügyet - masszírozta meg 
Eve a tarkóját. - Utána nyomás haza. Neked is pihenned kell. 
- Aha. Máris felhozatom a nőt. 
Eve magával vitte a Pepsit a váróba. Amikor odaért, megdörzsölte az  arcát,  majd  leült  az asztalhoz, szemben Jacob 
Sloannal. 
A férfi sokkal  öregebbnek, törékenyebbnek  és  kimerültebbnek látszott, mint néhány napja. 
- Mr. Sloan, inkább haza kellene mennie. Most  a családjának van magára szüksége. 
-Valóban Winfield Chase ölte meg a  fiamat? Nekem is 
megvannak a magam forrásai - közölte, amikor Eve kérdőn 
felvonta a szemöldökét. - Tudom, hogy az anyjával együtt letartóztatták. Szerintem Madeline csak annyit tett, hogy dróton rángatta. Még egyszer megkérdem: Winfield Chase  ölte 
meg a fiamat? 
- Igen. Épp most vallotta be. Utána megpróbálta öngyilkosságnak beállítani,  és rákenni Natalie Copperfield és Bick 
Byson meggyilkolását. Mellesleg velük is ő végzett. 
Amikor Eve látta, hogy Sloan erősen karba fonja a  kezét, 
felállt. Egy pillanatra feladta az elveit, és saját kezűleg  vett a 
férfinek egy üveg vizet az egyik automatából. Majd visszaült a 
helyére, és az asztalra tette a palackot. 
- Köszönöm - nyúlt érte remegő kézzel Sloan, és ivott. 
Sokszor csalódtam a fiamban. Önző volt, lusta,  eljátszotta a 
fiatalságát, a házasságát és az őt övező tiszteletet. Ennek ellenére mégiscsak a fiam volt. 
- Őszinte részvétem. Sajnálom, ami vele történt. 
Sloan lassan ivott, majd felsóhajtott. 
- Natalie  és  Bick tehetségesek  és  becsületesek voltak. 
Még csak most kezdődött volna az életük. Sajnálom...  -  szorította össze a száját. - Elmondták már a családjuknak, hogy 
megvan a gyilkos? 
- Épp ezekben a percekben tudják meg. 
-Akkor várok holnapig, mielőtt felhívom őket. Miért? El 
tudja mondani, miért kellett meghalniuk? 
- Egyelőre csak annyit mondhatok, hogy Natalie  tette a 
dolgát, és talált valamit, amit igyekezett kijavítani. 
- A fiam. Ő egyáltalán nem azt csinálta, ami a dolga lett 
volna - csóválta meg Sloan a fejét, amikor Eve nem szólt egy 
szót  sem. - Nehéz  dolog ez,  nagyon nehéz. Különösen az 
unokámnak és a feleségének. 
- Akkor jobb lenne, ha elmenne hozzájuk, Mr. Sloan. 
- Igen, melléjük kell állnom - tápászkodott  fel Sloan. 
Ha  bármiben segíthetek,  hogy Winfield Chase  börtönben 
töltse a hátralévő napjait, csak kérnie  kell,  és azonnal megkapja - nyújtotta Eve felé a kezét. - Köszönöm. 
Miután távozott, Eve nyugodtan ült  még egy pillanatig, 
és kiitta az üdítőjét. Majd bement a mosdóba, és hideg vizet 
locsolt az arcára. 
Utána elindult, hogy szembenézzen Madeline Bullockkal. 
- Felvevő bekapcs - adta ki az  utasítást, és  felolvasta az 
ilyenkor szokásos szöveget. - A fia bevallott öt gyilkosságot 
kezdte, miközben Madeline szemét figyelte. - Látom, hogy 
már értesült róla. A maga  szerepét is részletesen ismertette, 
akárcsak Tandy Willowby elrablását. 
- Ms. Bullock vallomást kíván tenni  - közölte az egyik 
ügyvéd. 
- Olyat, mint amit már  egyszer lediktált, Madeline? Oké, 
hadd halljam. 
- Nem várom el, hogy megértse  a rettegésem, a bánatom 
és a bűntudatom - szorított egy  csipkés zsebkendőt az ajkához  Madeline.  - A fiam...  Csak magamat hibáztathatom. 
Bennem fogant. De valami elgörbült benne. Erőszakos volt és 
indulatos. Félelemben teltek  mellette a napjaim. 
- Kérem. Most már nem kell tartania  semmitől, csak attól, hogy az alapítvány kicsúszik a kezéből. Vele együtt az a 
jól jövedelmező üzlet, amibe  a férje halála után vágott bele. 
-Talán nem érti. A fiam arra kényszerített,  hogy... Ez 
kimondhatatlan. 
- Hogy lefeküdjön vele? Látja, hogy kimondható? Ráadásul hülyeség. Maga zaklatta szexuálisan a fiát, egész életében. 
- Milyen rettenetes dolgot állít - temette egy pillanatra a 
zsebkendőjébe az arcát Madeline. - Win beteg, én pedig nem 
tehettem... 
- A maga méhében fogant - emlékeztette Eve, miközben 
érezte, hogy egyre nő a dühe...  Saját magát látta,  ahogy 
csapdába  esve  vergődik  egy hideg  szobában, ahol  az apja 
rendszeresen zaklatta. - Maga kihasználta,  és megrontotta a 
fiát. Csakis maga miatt lett ilyen. 
- Nem tudhatja, mit éltem át. 
- Szerintem nem akar erről beszélni. Fogalma sincs a rettegésről. Birtokomban van a fia,  Walter Cavendish és Ellyn 
Bruberry vallomása. Mindnyájan azt állították, hogy maga 
tartotta a kezében a szálakat, maga hozta a döntéseket, és adta ki a parancsokat. Azt hiszi, mert  nem mocskolta be gyilkossággal a kezét, megússza, és könnyedén kisétálhat innen? 
- Csak  azt  tettem, amit  Win mondott. Ha ellenkezem, 
talán még meg is öl - nyúlt át Madeline az asztal fölött, és 
megragadta Eve  kezét, aki hagyta,  noha ettől  az érintéstől 
rettenetesen mocskosnak érezte magát. Jól csinálod, gondolta. 
Remekül csinálod, Madeline. 
- Úgy fordulok magához, mint nő a nőhöz.  Könyörgöm, 
védjen meg. A fiam egy szörnyeteg. Rettegek tőle. 
- Ms. Bullock tulajdonképpen a beteges fia rabságában élt 
- kezdte az egyik ügyvéd -, aki fizikailag és mentálisan is erőszakot tett rajta. Kihasználta őt... 
- Valóban kihasználta magát? -  vágott közbe Eve, és  kiszabadította a kezét Madeline markából. Amikor a szemébe 
nézett,  az apja tekintett vissza rá. - Ez porhintés, Madeline. 
Senki sem használta ki. Szerintem nincs  szánalmasabb és undorítóbb annál az anyánál, aki még  a fiát is feláldozná, csakhogy magát mentse. Azt fogja fel végre,  hogy magának vége. 
Innen nincs kiút. 
Azt akarom, hogy izzadj,  gondolta Eve.  Azt akarom, hogy 
reszkess, szenvedj, és zokogj. 
- Visszajátszottuk az orvosdroid memóriájában tárolt adatokat.  Maga is szerepel  benne. Az angol rendőrség  már  begyűjtötte dr. Brownburnt, aki mindent bevallott. Ő is azt állította, hogy közvetlenül magától  kapta az utasításokat. Senki 
sem fogja bevenni ezt a szánalmas színjátékot, Madeline. Maga volt a főnök. 
- Nincs mit mondanom ennek a  nőszemélynek - csattant fel 
Madeline.  - Beszélni akarok a  brit  nagykövettel.  Beszélni 
akarok az elnökével, aki személyes jó barátom, és a miniszterelnökkel is. 
- Felőlem akár a brit uralkodóval is beszélhet - hajolt előre Eve. - Villámgyorsan le fogják tagadni még azt is, hogy 
valaha találkoztak. Várjon csak, amíg a Világrendőrség elbeszélget azokkal, akik eladták magának a gyereküket, és azokkal, akik  később megvették őket. Megvan a névsoruk, Madeline.  Ott  állnak benne a nevek, a címek, és a nemzetközi média táncot jár majd örömében, ha mindez napvilágot lát. 
- Maga éppen ezt akarja, igaz? - szívta be mélyen  a levegőt az  orrán keresztül  Madeline.  - Reflektorfénybe  vágyik. 
A nevem  és  a Bullock Alapítvány jó híre  áll szemben azzal a 
nevetséges váddal, amit összetákolt. El fogják taposni. 
- Azt  hiszi? - nézett Madeline szemébe Eve, és elmosolyodott. Addig mosolygott, amíg meg nem pillantotta az igazi félelem első jelét. - Boldogan feszítik majd keresztre. Miután végzünk,  válaszolnia kell az olasz hatóságok kérdéseire 
is. Nagyon kíváncsiak, mi történt Sophia Belegóval. Chase elárulta, hol találják  a maradványait. Maga is ott volt  Rómában, amikor  eltűnt.  Ott is van egy lakása, ahol kellemetlen 
bizonyítékokat fognak találni. 
- A fiam elmebeteg. Orvosra van szüksége. 
- Ha valóban az, maga tette ilyenné. 
- Hadnagy - szólalt meg az  ügyvéd, amikor látta, hogy 
Madeline csak bámulja Eve-et azzal a jégkék szemével. - Ms. 
Bullock világosan a tudtára adta, hogy Mr.  Chase terrorizálta. 
- Ms. Bullock beteges hazudozó, perverz és gyáva. Nem a 
droidok előtt kellett volna kitervelniük az  emberrablást és a 
gyilkosságot,  Madeline. A memóriájuk mindent megőrzött 
nyitotta ki Eve az egyik előtte heverő aktát. - Ez egy hangmintavizsgálat eredménye,  amelyből kiderül,  hogy  maga 
mondta Winnek, ölje meg Natalie Copperfieldet. 
- Lehetetlen. Kettesben voltunk, amikor... 
- Amikor parancsot adott rá - fejezte be Madeline helyett 
a mondatot Eve.  - Tudja, a magához hasonló emberek észre 
sem veszik  a szolgálókat.  Talán csak azt hitte, hogy kettesben 
vannak - csukta be az aktát. - Nálam vannak Randall Sloan 
feljegyzései. A fia csak az egyik széfet találta meg. Több vallomás is szól maga ellen, ráadásul ismerjük az eredeti számlát, 
amellyel Natalie dolgozott. A letartóztatása előtt nem maradt 
ideje, hogy  minden beszélgetést töröljön a linkjéből. Ez is a 
bizonyítékok közé kerül. Adja fel, Madeline. A fiába legalább 
szorult annyi büszkeség, hogy felvállalta a tetteit.  Azokat a 
tetteket, amire maga kényszerítette. 
- Nincs több mondanivalóm. 
- Oké - állt fel Eve. - Többrendbeli gyilkosságra való felbujtással vádolom. Ezért egy Földön kívüli börtönben kell letöltenie a többszörös életfogytig tartó  büntetését. Ráadásul 
ebbe nem  számoltam  bele, amit a szövetségiektől, a Világnyomozóktól, az angoloktól, és az olaszoktól fog kapni. Szerinted  mennyi ideig  fogja kibírni egy Földön kívüli cellában, 
Peabody? 
- Legfeljebb fél évig. 
- Nekem is ez a véleményem. Nem kellett volna bekapnia 
a csalit.  Az ügyvédei is  ezt  fogják mondani. Nem  számít 
majd,  milyen meggyőzően beszélnek a bíróságon. Maga veszélyt  jelent a  társadalomra. Egy-két börtönben töltött nap 
után persze majd meggondolja magát, és igyekszik alkut kötni, de erre  akkor már nem lesz lehetőség. Csak most, amíg ki 
nem megyek innen - indult az ajtó felé. 
- Hadnagy - szólt Eve után az egyik ügyvéd, majd súgott 
valamit Madeline fülébe. 
- Nem  mérlegelek semmit - vetette hátra Madeline a fejét. - Csak blöfföl. A felét sem tudja annak, amit állít. Blöfföl. 
Eve mosolyogva nyitotta ki az  ajtót, majd még egy utolsó 
pillantást vetett hátra. 
- Nem. Nem blöffölök. 
- Ugye nem gondoltad komolyan, hogy alkut kötsz vele? 
- kérdezte Peabody a folyosón. 
- Nem, ez  meg  sem fordult a fejemben. Ez  a nő sokkal 
romlottabb, mint amilyen a fia valaha is lesz. Ő tette ilyenné 
a tulajdon  gyermekét, majd megrontotta és kihasználta. Csak 
az tesz boldoggá, hogy az élete hátralévő ötven évét egy betonfalú cellában éli le. Menj haza, Peabody. Jól csináltad. 
- Csak akkor megyek, ha te is jössz. 
Eve felsóhajtott. 
- Akkor írjuk meg a jelentésünket, és tűnjünk a pokolba 
innen. 
Eve talán már hatra hazaért volna, de  be kellett vallania 
önmagának, hogy  nem  nagyon igyekezett.  Le akart zuhanyozni, meginni egy üveg finom bort, és szeretkezni a férjével, 
mielőtt végigalussza az elkövetkező tíz órát. 
Mindenekfelett Madeline Bullock képét akarta kitörölni 
az emlékezetéből. 
A szalonból zeneszó áradt, és amikor  Mavis hangját  is 
meghallotta, azonnal tudta, hogy a zuhannyal, a borral és a 
szexszel még várnia kell. 
Mavis felpolcolt lábbal  ült az egyik fotelben:  Summerset 
éppen teát töltött neki,  ami egyben magyarázatot adott arra 
is, miért nem találkoztak az előtérben. Leonardo imádattal 
nézte  a kedvesét, miközben Roarke a borát kortyolgatta, és 
elnéző tekintettel figyelte a társaságot. 
- Túlságosan elkényeztettek. Nem mintha nem tetszene 
fordult Leonardo  felé Mavis. - Viszont ez a nap olyan, mint 
egy  rövid ideig  tartó vakáció.  Summerset, hozzánk kellene 
költöznie. 
- Neked adom, nyugodtan elviheted. 
- Dallas! Dallas! 
- Fel ne állj  - intette le Eve. - Én is szeretnék már végre 
leülni - foglalt helyet Roarke mellett, a fotel karfáján, és belekóstolt a férje borába. 
- Tandy  most alszik. Egész  nap fent volt, és Summerset 
szerint nagyon jól van - pillantott áhítattal Summerset felé 
Mavis. - Úgy gondoz minket, mint két terhes hercegnőt. 
- Kóstolja meg a süteményt - nyújtott Mavis felé egy tálcát Summerset. - Tudom, hogy ez a kedvence. 
- Nem igazán vagyok éhes, de talán bekapok egyet. Vagy 
kettőt. Ha Tandy  felébred,  hazavisszük magunkkal. Nem 
ülünk tovább a nyakatokon. Annyira még nem szedte össze 
magát, hogy egyedül hazamenjen, habár ez a helyzet már nem 
tart sokáig. 
- Hmm? - nyögte Eve, és a gondolatai kezdtek elkalandozni. 
- Aaron  ma már legalább tízszer felhívta.  A  barátja? 
Olyan  édes.  Bocsánatot  kért  tőle. Rengeteget  beszéltek. 
Tandy rengeteget sírt, de azért nevetett is. Aaron már ma ide 
akart  jönni, hogy találkozzanak.  Az igazat  megvallva még 
könyörgött is, de Tandy erre még nem áll készen. Abba viszont beleegyezett, hogy nálunk tölti az éjszakát. Aaron megkérte a kezét. 
- Csodás. 
-Tandy egyelőre még nem mondott  igent, de  ez már 
nem várat magára sokáig. Nekem elárulta, hogy mindig is erre vágyott, és talán  azért történt vele mindez, hogy később 
erősebb családja legyen. Tudtam, hogy meg  fogod találni, 
Dallas. 
- Ezt már mondtad. 
- Nem tudom elégszer ismételni. Nem  tudom elégszer 
megköszönni, amit értem tettetek. Te és Roarke, Peabody és 
McNab,  Baxter  és  az az  édes  Trueheart.  Remélem, ezek a 
szörnyű emberek börtönben rohadnak majd életük végéig. 
- Aranyom - súgta a fülébe Leonardo. 
- Tudom, tudom. Ki a negatív energiákkal, be a pozitívval - mocorgott Mavis.  - Nem tehetek róla. Tandy mindent 
elmesélt, ami vele történt. 
- Az ügyet lezártam. Bullock kivételével mindenki vallomást tett, de az igazat megvallva nem is nagyon erőltettem. 
Nem volt rá szükség, és jólesett nézni, ahogy kínlódik. 
- Dolgos kis méhecském - dicsérte Roarke. 
- Máris kirajzunk a kaptárból - mocorgott  tovább Mavis, 
majd hirtelen összerezzent. 
- Mavis? - állt fel félig Leonardo. 
:  -Nincs semmi baj, csak rosszul ültem. Az utóbbi napokban nem igazán tudok kényelmesen letelepedni. Már csak tíz 
nap van hátra. Segíts fel, babám, mert görcsöt kapott a lábam. 
Abban a pillanatban, ahogy felállt,  Tandy totyogott be a 
szalonba. 
- Bocsánat. Ó,  hello, Dallas. Szeretném  megköszönni, 
amit értem tettél. Mondanék még mást is, de azt hiszem, 
most folyt el a magzatvíz. 
- Komolyan? - sikkantott Mavis, Eve pedig falfehérre sápadt. - Ember, ó, ember! Tandy - sietett oda a barátnőjéhez, 
amilyen gyorsan csak tudott, és megfogta a kezét.  - Babánk 
születik! Ugye, Aaronnak fogod elnevezni? 
- Igen - ragyogott fel Tandy arca egy pillanatra. - Tényleg Aaronnak fogom hívni. 
- Cseppet se aggódj. Leonardo elugrik a lakásodra, és elhozza a táskádat, én pedig elkísérlek a szülészetre. Mindnyájan... Huhu - szorította a hasára  a kezét Mavis, és fújt egy 
nagyot. - Hoppá. A mindenit. Lehet, hogy én is szülni fogok. 
Eve a szemére szorította a kezét, Leonardo pedig úgy támolygott  a két várandós nő között, mint egy  részeg tengerész. 
- Tökéletes. 
- Mind a ketten egyszerre? - ragadta meg a felesége kezét 
Roarke, majd felállt, és maga után húzta. - Mindketten? Éppen most? 
- Ez egyszerűen tökéletes. 
Eve arra gondolt, hogy éppen most fogott el két nemzetközi bűnözőt. Az akció közben  egyiküknek még a tökét  is 
szétrúgta. 
Bullock kihallgatása közben  farkasszemet nézett a saját 
démonaival, és a vele szemben ülő nő szemében megpillantotta a saját apját. 
Ezt is megoldja. 
Ám Mavis  és  Tandy olyan hangosan visítoztak,  hogy 
minden elmosódott a szeme előtt. Leonardo alakja is csak ködös foltnak tűnt, ahogy egyiktől a másikhoz ugrált. A férje 
pedig,  akit eddig józan gondolkodású, higgadt embernek ismert, úgy tűnt, menten elveszíti az eszét. 
Amikor a válla fölött hátranézett, Roarke egyszerűen feléje mutatott, és lenyelte a poharában maradt bort. 
- Oké, abbahagyni. Abbahagyni! Megmondom, mit csinálunk. 
A visítozást mintha elvágták volna, és minden szempár feléje fordult. Eve első gondolata az volt, hogy segítségül hívja 
Summersetet. Ebből  is látta, mennyire eluralkodott felette a 
hisztéria. 
- így már más. Mindenki szálljon be a  terepjáróba. Azonnal indulunk a szülészetre. 
- Nekem szükségem van a csomagomra - simított végig 
Tandy  a hasán, miközben apró kortyokban nyelte a levegőt. 
Benne  van a zeném és nélküle nem tudok... 
- Nekem is, nekem is - szorította a hátára a kezét Mavis. 
- Ha nincs nálunk a táskánk... 
- Ez lesz a következő lépés. Peabody és McNab elhozzák a 
csomagotokat. Mi viszont azonnal indulunk. 
- Hölgyeim, szükségük lesz  a kabátjaikra - lépett előre 
Roarke, és védelmezőén Eve vállára tette a kezét. - Bocsánat, 
kicsit elvesztettem a  fejemet.  A, Summerset, pont rád van 
szükségünk. Azonnal kell egy kocsi. 
- Megindult a szülés, Tandy? 
- Elfolyt a magzatvíz, és Mavisnél is megkezdődtek a fájások. 
- Csodálatos - jelentette ki higgadtan Summerset. Eve 
legszívesebben már ezért  pofon vágta volna. - A két kisbaba 
együtt fog megszületni. Mavis, hány perc van a fájások között? 
- Elfelejtettem mérni - rémült meg Leonardo. - Elfelejtettem mérni. 
- Minden rendben. Csak most kezdődött? - fordult Mavis 
felé Summerset. 
- Azt hiszem, már két órával ezelőtt is éreztem valamit. 
Vagy három. 
- Több órája - és Eve érezte, hogy lassan rajta is eluralkodik a pánik. -Jézusom, Mavis. 
- Tökéletes - vetett komor pillantást Eve felé Summerset. 
Tandy, mikor érezte a legutóbbi fájást? 
-Izé... Többé-kevésbé most - vett  Tandy egy mély lélegzetet. 
- Időt! - nyújtotta az ég fel Leonardo a karját. - Még egy 
kis időt kérek. 
- Nem - mutatott rá Eve. - Indulnunk kell. 
- Értesítette már valaki a szülésznőt? - érdeklődött Summerset. 
- A francba - túrt a hajába Eve. - Hívja fel maga - utasította Summersetet. - Mondja meg  neki, hogy már úton vagyunk. Utána szóljon Peabodynak és McNabnak, hogy szedjék fel Mavis és Tandy táskáját. Minden jel arra mutat, hogy 
ha nem kapják meg, kiátkoznak bennünket. Utána értesítenie 
kell Aaron Applebee-t. 
- Igen, kérem - esdekelt Tandy. 
- Mondja meg neki, hogy hová mentünk, és miért. 
- Természetesen. Hölgyeim, üljenek le. 
- Csak semmi ücsörégés! - csattant fel Eve. - Mozgás! 
- A szülés sok ideig tart. Sokkal  jobb lesz, ha ülve várják 
meg, amíg idehozom a kabarjukat,  és bemelegítem a kocsi 
utasterét.  Tandy,  nem akar  addig  személyesen  beszélni 
Aaronnal? 
- De igen. Köszönöm. 
Summerset előhúzta a zsebéből a saját linkjét. 
- Én addig felhívom a szülésznőt, és utána azonnal hozom 
a kabátokat. 
Eve-nek be kellett ismernie, hogy Summerset minden hibája ellenére hatékony segítségnek bizonyult. Tizenöt perc elteltével már áthajtottak a kapun. Mindnyájan a kocsiban ültek, beleértve Summersetet is. Mavis és Tandy ragaszkodtak 
hozzá, hogy elkísérje őket. 
Eve arra gondolt, így sokkal kevesebbet kell majd idegeskednie. 
Az út során Leonardo kétszer is a térde közé hajtotta a fejét. Eve valahogy nem tudta kárhoztatni érte. 
-  Kiteszlek  benneteket a bejáratnál, és utána leparkolom 
a kocsit - pillantott a felesége felé Roarke. - Nyugi, nem fogok Mexikóba szökni. Sietek utánatok. Becsszó. 
-  Ha mégis meggondolod magad, úgyis utolérlek. Mindenedet levágom, és megetetem a kutyákkal. 
-  Nem felejtem el. 
Odabent két csillogó szemű, vidám nővér fogadta a társaságot, de Eve megkönnyebbülése igencsak rövid életűnek bizonyult. 
-  Neked is jönnöd kell. 
-  Veled? - meredt Mavisre. - Leonardo... 
-  Leonardo  az  adminisztrációt  intézi -  ragadta  karon 
Mavis a barátnőjét, és húzni kezdte maga után. -Jönnöd kell! 
Jaj! 
Eve már felismerte a jeleket, és Summerset felé pillantott. 
-  Újra jönnek a fájások. 
-  Igen, egy  szülés már csak ilyen. Menjen vele. Én megvárom Roarke-ot és Leonardót. 
Ez egyáltalán nem tűnt tisztességesnek, de Mavis mintha 
odaragadt volna a karjához, és a nővérek máris terelni kezdték 
őket befelé. 
-  Nem fogsz megszülni, mielőtt a többiek ideérnek? 
-  Nem hinném. 
-  Rengeteg  időnk maradt még - mosolygott rá az egyik 
nővér Eve-re. - Dolly vagyok, én fogom gondját viselni a barátnőjének. Hamarosan Randa is itt lesz. 
-  Az én nevem Opál. Megmutatjuk a  szobájukat, és megnézzük, mikor jönnek a babák. Nem látom a táskájukat. 
- Mar hozzák - szorította meg erősen Eve  szabad kezét 
Tandy. - Nem otthon voltunk, amikor elkezdődött. A barátom, vagyis a vőlegényem, a baba apja is hamarosan itt lesz 
- Intézkedünk,  hogy azonnal  küldjék utánunk  Ne aggódjon, kedves anyuka. Ugye, mindkettejüknek  ez lesz az első? Ráadásul barátok. Barátok, akik együtt szülik meg a babájukat. Hát nem vicces? 
- Mindjárt halálra röhögöm magam  suttogta Eve maga 
Huszonkettedik fejezet 
Gyűlölte a kórházakat. Az sem érdekelte, hogy itt angyalarcú 
babákat festettek a pasztellszínű falra,  a váró úgy nézett ki, 
akár egy kert, az orvosok pedig mintha szivárványba öltöztek 
volna. Ennek ellenére kórház volt, ahol orvosok és gépek felügyeltek az emberre, és közben általában még  fájdalmat is 
okoztak neki. 
Habár kétségtelen, hogy Mavist úgy kísérték a szobájába, 
mint egy  osztályon felüli szálloda vendégét. Tandy a folyosó 
túloldalán kapott helyet. 
Eve abban reménykedett, hogy gyilkosság történik valahol a városban,  és  berendelik  a kapitányságra. Mavis akkor 
engedte el egy-egy pillanatra a kezét, amikor  átszaladt, hogy 
megnézze Tandyt,  de még ilyenkor is meg  kellett  ígérnie, 
hogy siet vissza. 
- Amíg  Aaron  ide  nem ér, nincs  mellette  senki. Csak 
minket ismer. 
Mivel Eve már megtanulta, hogy a terhes nőkkel úgy kell 
bánni, mint a sebesült,  elesett  állatkákkal,  megsimogatta 
Mavis kezét. 
- Persze, nincs semmi probléma. Rá is vigyázok. 
Átment Tandy szobájába,  és hirtelen  megpillantotta  az 
anyaszült meztelen Tandyt, akire éppen felsegítettek egy kék 
kórházi köpenyt. 
-Jesszusom  - takarta el Eve gyorsan a szemét. - Bocsánat. Mavis tudni szeretné, hogy jól érzed-e magad. 
- Ó, nem kell elnézést kérned - felelt vidáman Tandy. 
Neked most Mavis mellett a helyed. 
- Semmi gond. Már itt sem vagyok. 
- Ó,  Dallas. Szerinted fel tudom hívni Aaront? Biztosra 
akarom venni, hogy már elindult. 
- Persze - fordult meg Eve, és amikor visszament, szembesülnie kellett  az ugyancsak meztelen Mavis látványával. 
Minden szent nevére, nem takarná be valaki? 
Mavis kuncogva tűrte, hogy Dolly ráadja a kórházi köpenyt, és a fejére húzzon egy kék és rózsaszín sapkát. 
- Tandy jól van? Jön már Leonardo? És Aaron? 
- Tandy jól van. A többinek azonnal utánanézek - indult 
kétségbeesve az  előtér felé Eve. Még az is megfordult a fejében, hogy megszökik.  Amikor odaért,  látta, hogy Aaron végül tudott taxit  fogni,  és Leonardo is végzett az adminisztrációval.  -  Bátorság  -  emlékeztette magát, és visszament 
Mavishez. 
- Hé! Nézd csak, bedrótoztak! - pirult ki izgalmában az 
ágyon ülő Mavis. - Hallod? Ez a baba szívverése. Az a másik 
műszer pedig az összehúzódásokat méri. 
Dolly kesztyűt húzott. 
- Most megmérjük, mennyire tágult ki. 
Istenem, segíts. 
- Odakint leszek. 
- Nem, ne  hagyj itt! - kapott utána Mavis. Eve  beletörődött, hogy még sincs Isten, és elhelyezkedett a barátnője mellett. 
- Leonardo már elindult  felfelé  -  árulta el, miközben 
gondosan ügyelt rá, hogy le ne vegye a szemét Mavis  arcáról. 
- Nagyjából három centi - jelentette be Dolly. - Még 
rengeteg időnk maradt. Helyezkedjen el kényelmesen, és szóljon, ha kér valamit. Jól érzi magát, Dallas? 
-Aha. 
- Hozzak valamit? 
- Egy nagy pohár bor jólesne. 
Dolly felnevetett. 
- Ugyan, ugyan, csak a baba megszületése után szokás 
pohárköszöntőt mondani. Mit  szólna inkább egy csésze teához? 
Eve már-már kibökte, hogy inkább egy kávét inna, de hirtelen eszébe jutott, milyen pocsolyalét értenek a kórházakban 
kávé alatt. 
- Pepsi nincs? 
- Dehogy nincs. 
- Napsugaram! - kiáltott fel Mavis,  amikor megérkezett 
Leonardo, kezében egy hatalmas csokor  sárga rózsával. - Ó, 
még virágot is vettél, én pedig még mindig nem szültem meg 
a babát. 
- Mint a napsugár. Amíg nem lesz itt a táskád, koncentrálj erre - csókolta meg gyöngéden Mavis homlokát Leonardo. - Minden rendben? Ne hozzak jégkását? Nem akarsz zenét hallgatni? 
- Nagyszerűen érzem magam. Már három centire kitágultam.  Olyan  boldog vagyok, hogy mindannyian eljöttetek. 
Olyan boldog. Mintha egy gyönyörű képet néznék. Summerset, lenne olyan édes, és ott maradna Tandy mellett, amíg... 
Ó! Megint kezdődik. 
Eve oldalt  lépett,  hagyta,  hogy Leonardo foglalkozzon 
Mavisszel, és megállt Roarke mellett. 
- Láttam őket meztelenül. Mind a kettőt.  Egész életemben  kísérteni fog. Az emberi test nem való arra, hogy ennyire 
megnyújtsák. 
- Engem sokkal inkább aggaszt az, ami megnyújtotta. 
- Ó, kérlek, ne emlékeztess rá. 
- Nem is volt olyan szörnyű - jegyezte meg Mavis vidáman,  majd érzelgős pillantást vetett Leonardóra. -  Mézes 
mackóm,  emlékszel még, mit kérdeztél tőlem a múlt héten,  a 
múlt hónapban, és azelőtt? 
Leonardo a tenyerébe fogta Mavis kezét. 
- Angyalom! 
- Igen. 
Megcsókolták egymást, mire az egyik  műszer csipogni 
kezdett. Eve félrefordította a fejét. 
- Összeházasodunk! - dalolta Mavis. 
- Nem viccelsz? - kérdezett vissza Eve. 
- Egyáltalán nem. Teljesen egymásba gabalyodtunk. 
-Már hónapok óta kérlelem, hogy jöjjön  hozzám - ragyogott Leonardo arca. - Végre igent mondott! Neked lesz a 
legszebb esküvői ruhád a világon! 
- Nem.  Össze kell házasodnunk,  még  mielőtt a  baba 
megszületik, Cukorfalat. 
- Most? 
- Szerintem ez így van rendjén. Mire megérkezik a baba, 
már a csodálatos feleséged akarok lenni.  Kérlek. 
- De nincsenek meg a szükséges engedélyek. 
Mavis ajka megremegett. 
- Akkor is most kell összeházasodnunk! 
- Várjatok - emelte fel Eve a kezét, mielőtt Mavis elbőgte 
magát. - Azt hiszem, el tudom intézni. Csak adjatok pár percet  - lépett ki a szobából Roarke társaságában.  - Felhívom a 
polgármestert - húzta elő  a linkjét.  - Ha nem tudom rábeszélni, hogy megadja a szükséges engedélyt, akkor még mindig  megvesztegetheted. 
- Menni  fog, de kell valaki, aki hivatalossá teszi a házasságot. Biztosan van itt valaki, aki ezzel  foglalkozik. Máris 
megyek, és megkérdezem. 
Eve bólintott, és vett egy mély lélegzetet. 
- Polgármester úr,  itt Dallas hadnagy beszél. Szeretnék 
kérni magától egy  szívességet. 
Peabody és McNab akkor léptek  ki a felvonóból, amikor 
végzett. 
- Megjöttek a  felmentő csapatok  az  utánpótlással -  vigyorgott Peabody, mint akinek elment az esze. - Mi a helyzet? 
- Gyereket fognak szülni. Ráadásul Mavis feleségül megy 
Leonardóhoz. Egyelőre ennyi. 
- Itt? Most? Szent egek. 
- Rávettem a polgármestert, hogy adjon nekik egy rendkívüli engedélyt,  Roarke pedig keres valakit, aki levezényli a 
szertartást. 
- McNab, menj, és hívj fel mindenkit. Van egy névsorunk 
- árulta el Peabody - és linken tartjuk a kapcsolatot. Megígértük, hogy mindenről azonnal beszámolunk. Házasság és a 
baba. 
- Máris indulok. Tandy? 
- Arra. Mavis meg erre. 
Peabody valósággal táncra perdült. 
- Annyira örülök, hogy indulás előtt azt a diadémot is betettem Mavis táskájába. Viselni fogja az esküvőjén. 
Peabody kinyitotta az ajtót - és egyszerre  sikoltottak  fel 
Mavisszel. Eve eltakarta a szemét. Amikor leejtette a kezét, 
megpillantotta  Roarke-ot, ahogy a halálosan  sápadt  Aaron 
Applebee-t kíséri Tandy szobája felé. 
- Találtam egy eltévedt apukát - közölte Roarke. 
- Nagyon szétszórt vagyok. Gondolkodni sem bírok. Istenem, hiszen maga Dallas! 
Mielőtt Eve bármit is tehetett volna, Aaron átkarolta és a 
vállára hajtotta a fejét. Rémülete csak fokozódott, amikor a 
férfi  elfojtott sírásban tört  ki. 
- Köszönöm. Áldja meg az Isten. Köszönöm. Tandy és a 
babánk nevében is. 
- Izé... Tandy biztosan látni akarja. Arra. 
- Tandy - indult futólépésben Aaron a jelzett irányba. 
Tandy! 
- Fogalmam sincs, meddig bírom még. 
- Nyugalom, hadnagy - tette a felesége vállára a kezét 
Roarke, és amikor megpillantotta  a Tandy szobájából kilépő 
Summersetet, kérdőn felvonta a szemöldökét. - Nos? 
- Gyorsan meg fog szülni. Szerintem két órán belül. Legfeljebb három. 
- Mavis és Leonardo összeházasodnak. 
Eve  meglepetten látta,  ahogy Summerset szája mosolyra 
görbül. Eddig azt hitte, kőből van az arca. 
- Ez csodálatos, de nem kellene most ott lennetek mellettük? 
- Dolgunk volt - állt egyik lábáról a másikra Eve. - Különben is, Peabody odabent van. 
- Mavis nem Peabodyt akarja maga mellett tudni - emlékeztette  Summerset Eve-et. - Egy pillanatra én is benézek. 
- Kezd erőt venni rajtam a bűntudat - jelentette ki Eve 
határozottan. - Oké, a fene egye meg. Bűntudatom van. 
A következő óra azzal telt, hogy Peabody és McNab a két 
szülő  nő között rohangáltak, mint az őrültek. Megérkezett 
Trina, és kijelentette, hogy rendbe akarja hozni Mavis haját. 
A szülésznő pedig bejelentette, hogy minden a legnagyobb 
rendben halad. 
Mire  Mavis hat centire tágult, Tandy  elérte a tízet, és készen állt arra, hogy nyomjon. 
A  linknek köszönhetően  eddigre már valóságos tömeg verődött össze. Megérkezett Mira és a férje, Louise DiMatto  és 
Charles, Feeney, Nadine, sőt még  Recsi is a klubból, a Mocskos Aljából. 
- Olyan, mint egy igazi esküvő. Annyira boldog vagyok. 
Hogy  nézek ki? 
Leonardo végigcsókolta Mavis ujjait. 
- Te vagy a leggyönyörűbb nő  a világon. 
- Ó,  kutyuskám.  Fogjunk hozzá! Minden  együtt van, 
igaz? Virág - kapta  fel Mavis azt a csokor  ibolyát,  amit 
Roarke vett neki. - Zene, barátok - sóhajtott fel Mavis, és 
Eve-re emelte a tekintetét. - Ti vagytok a világon a legjobb 
emberek. 
- Minden  -  kerekedett el hirtelen Leonardo szeme. 
A gyűrű! Nem vettem neked gyűrűt. 
- Ó - remegett meg ismét Mavis ajka, de hősiesen összeszedte magát. - Semmiség, babuci. Izé... Nem is kell mindig 
gyűrű. 
Summerset  ekkor előrelépett, és  tökéletesen vasalt inge 
alól előhúzott egy láncot. 
- Szívesen kölcsönadom, amíg nem vesztek magatoknak 
másikat. A feleségemé volt. 
Mavis  szeme megtelt könnyel. 
- Micsoda   megtiszteltetés.  Nagyon  szépen köszönöm. 
Nem baj?  Nem baj, hogy ideadja? 
Summerset  levette a gyűrűt a láncról, és Leonardo kezébe 
nyomta, aki halkan megköszörülte a torkát. 
- Köszönöm. Igazán nagy megtiszteltetés. 
Tökéletes,  gondolta Eve. Az ostoba diadémmal a fején,  a 
fájások  között  Mavis megtette a fogadalmát,  a szoba pedig 
megtelt a barátaival. 
McNab az egész eseményt felvette a rendőrségi rögzítőjével. 
Szem  nem maradt szárazon, beleértve a sajátját is, amikor 
Leonardo  hatalmas kezével felhúzta a gyűrűt Mavis karcsú ujjára. 
A tapsvihart, a csókot és a pezsgőt követően, amit Roarke 
csempészett be - ilyesmiben mindig  lehetett rá számítani - a 
szülésznő sietett be az ajtón. 
- Gratulálok,  a legjobbakat, és örömmel tudatom, hogy 
Aaronnak és Tandynek fia született.  Nyolc font három uncia, 
és tökéletesen egészséges. Mavis, Tandy sok erőt kíván. Dallas 
pedig látni szeretné. 
- Engem? Miért? 
- Nem tudom, én csak átadom az üzenetet.  Rendben, 
anyuka, lássuk, hogy halad a szülés. 
- Kísérj el - ragadta karon Roarke-ot Eve. 
- Engem nem említettek. 
- Nem megyek oda egyedül - húzta maga után a férjét 
Eve. 
A másik szobában Tandy sápadtan, verejtékezve, üvegesen csillogó szemmel feküdt az ágyban. Pontosan úgy festett, 
mint a gyermeke apja.  Egy apró, kék pelenkába csavart csomagot tartott a kezében. 
- Minden oké? 
- Minden csodálatos. Ugye, milyen gyönyörű? - fordította Eve felé a babát Tandy, aki egy kékbe burkolt földönkívüli 
arcát pillantotta meg maga előtt. 
- Valóban gyönyörű - helyeselt, mert tudta, hogy mi következik. - Hogy érzed magad? 
- Kimerültem, izgatott vagyok,  és őrülten szeretem ezt a 
férfit. De elsősorban azért hívtalak ide, hogy megmutassam a 
kis Quentin Dallas Applebee-t. 
- Kicsodát? 
- A kisbabát, hadnagy  - tolta előre finoman a feleségét 
Roarke. 
- Ugye nem baj? - kérdezte Tandy. - Szerettük volna, ha 
a te nevedet viseli. Nélküled most nem lenne velünk. 
Eve megindultságában zsebre vágta a kezét, és elmosolyodott. 
- Ez gyönyörű. Tényleg gyönyörű. Rengeteg neve van a 
kis lurkónak. 
- Majd  megtanítjuk, hogyan  éljen  vele -  hajolt előre 
Aaron,  és megcsókolta előbb az anyukát,  majd a kisfiút. 
Mavisszal mi a helyzet? 
- A szülésznő szerint minden rendben, és  hamarosan itt a 
baba. 
- Azonnal átmegyek hozzá, amint megengedik. 
- Itt lesz a közeledben. Jobb, ha most pihensz egy keveset. 
Amikor kilépett a folyosóra, megpillantotta Feeney-t, aki 
a csapnivaló kórházi kávét szürcsölte. 
- A szülésznő éppen vizsgál rajta valamit, és nem akartam 
odabent maradni. 
- Létezik épelméjű ember,  aki igen? - kérdezett vissza 
Eve, de ebben a pillanatban jelezni kezdett a kommunikátora. 
- Nehogy azt hidd, hogy itt hagyhatsz - figyelmeztette 
Roarke sötéten. 
- Hé, ha belekezdtem, akkor be is fejezem. Itt Dallas. 
- Hadnagy  - töltötte be Whitney arca a képernyőt. 
Azonnal menjen a Riker börtönbe. 
- Sajnálom, kapitány, de nem mehetek. Épp a szülészeten 
vagyok. Mavis... 
- Most? 
- Igen, uram. Vagyis hamarosan. Valami gond van Madeline Bullockkal? 
- Igen. Meghalt. A fia eltörte a nyakát. 
Amikor Eve megismerte a részleteket, biztosította Whitney-t, hogy Baxter is  tökéletesen el tudja látni a  feladatot, 
majd leült egy székre, és a kezébe temette az arcát. 
- Ne vádold magad - intette  Roarke. - Miért is tennéd? 
Ő győzte meg az őrt, hogy engedje be hozzá a fiát. 
- Ostoba.  Ostoba.  Nem lett  volna szabad  megengedni, 
hogy találkozzanak. Legalábbis egyelőre nem.  Átkozott legyek, ha meggyőzte  az őrt. Inkább megvesztegette. Alaposan 
szét  kell csapni közöttük. 
- Akkor miért érzed felelősnek magad? 
Eve hátradőlt. 
- Biztosan  felbosszantotta  Chase-t.  Nem  történhetett 
másképp. Rá akarta venni, hogy támassza alá a vallomását, és 
mentse meg. Az anyád vagyok. Tartozol nekem egy élettel. 
Szinte hallom a szavait, és látom, ahogy Chase hallgatja, mígnem végül megérti, hogy az anyja fel akarja áldozni, hogy 
nem elég fontos, hogy eldobható. 
- Ennek ellenére itt marcangolod magad. 
- Abban  reménykedtem,  hogy a  lehető legkeményebb 
büntetést kapja. Ezért hallgattam ki utoljára. Hadd izzadjon 
addig is. Azért nem kérdeztem keményebben, hogy  holnap 
ismét elővehessem. Tisztán  a  tudtára adtam,  hogy  alkuról 
már szó sem lehet, pedig elvileg  elintézhettem  volna. Ennek 
ellenére a  tudtára akartam adni,  hogy elevenen darabokra 
szedem. 
- Mindenért őt terhelte a felelősség. Az összes gyilkosságért  és szenvedésért. Csak igazságot akartál szolgáltatni. 
- Nem, legalábbis nem egészen. Fájdalmat akartam  neki 
okozni.  A fia  követte el a gyilkosságokat,  és élvezte, de  az 
anyja tette tönkre az életét. Ő tette olyanná,  mint amilyen 
lett,  eszközként használta, molesztálta, akár... 
Roarke felemelte  a kezét, és mutatóujját Eve ajkára simította. 
- Akárcsak téged. 
- Az apámat láttam magam előtt, amikor beszéltem vele. 
Éreztem a jelenlétét, és azt, hogy mit művelt velem. 
- Madeline szörnyeteg volt, mint ahogy az apád is, de ennek  már nincs jelentősége.  Winfield  Chase felnőtt  ember. 
Megmenthette  volna  az anyját, ha akarja. Winfield  nem 
olyan, mint te, Eve, és te sem leszel olyan, mint ő. Soha. 
Bármi is történjen. 
- Tudom.  Igen, Winfield valóban válaszút elé érkezett, 
mint  mindnyájan, csakhogy neki az anyja igencsak behatárolta a lehetőségeit. 
- Az apád is pontosan ezt akarta tenni veled. 
- Mindig visszatér az álmaimban. Ezért láttam Madelineben is őt, amikor a szemébe néztem. Azt akartam, hogy szenvedjen, ráadásul tudja, miért kell megfizetnie. Most aztán kiegyenlítette a számlát, habár fogalmam sincs, felfogta-e, hogy 
miért. 
-  A halálát  kívántad? 
-  Nem.  Nem, mert akkor megkímélem a szenvedéstől 
vett Eve remegve egy mély lélegzetet, majd egy határozottabbá!. - Whitney szerint nagyon gyorsan történt. Beszélgettek, Chase pedig egyszer csak kinyújtotta a kezét, és elroppantotta az anyja nyakát. Utána meg sem próbált védekezni, 
egyszerűen hagyta, hogy az őrök elhurcolják. Most kamerával 
figyelik, nehogy öngyilkosságot kövessen el. 
- Nézz a szemembe, és figyelj rám - kérte  határozottan 
Roarke, mert nem engedhette meg,  hogy a felesége élete végéig ekkora terhet cipeljen. - Nem veszed észre, hogy bármit 
is  akarsz, bármit  is teszel, ugyanígy ér véget ez a  játék? 
Madeline soha nem lett volna elégedett, bármit is kínálsz fel 
neki. Egy vádalkuval a háta mögött is megpróbálja kihasználni a fiát, aki akkor mindenképpen megöli. 
- Talán. Elképzelhető. 
- Eve, pár perce a saját szemeddel láttad azt a gyereket. 
Azt  a fiatal életet,  aki a  te neved viseli. Te segítettél, hogy 
boldog élete legyen. Ez az igazság. Családot adtál neki. 
- Tehát ismét  visszatértünk a kezdetekhez - hunyta le a 
szemét Eve, és bólintott. - Igazad van. 
- Dallas? Bocsánat - nyomott el egy ásítást Peabody. 
Mavis téged hív. Ja, és már több mint hét centi. Lemegyünk 
és eszünk valamit. Leonardót is visszük, mert a szülésznő szerint  maradt még annyi idő. 
-De... 
- Mavis szeretne eltölteni veled néhány percet. Kettesben. 
- Oké, oké.  Töröld le azt  a megkönnyebbült vigyort az 
arcodról, nagyfiú - figyelmeztette Roarke-ot. - Jusson eszedbe, hogy bármikor felválthatsz. 
- Isten ments - ennek ellenére Roarke felállt, átölelte a felesége  derekát, és homlokon csókolta. - Folyton Tandy arca 
jár a fejemben, ahogy a karjában tartja a gyermekét. Itt nincs 
helye sötét gondolatoknak. 
- Ebben is igazad van - szorította magához a férjét Eve. 
Köszönöm. 
Amikor Eve visszament Mavishez, a barátnője azonnal látta, mennyire megviselt. 
-Történt valami  -  tornázta  ülő  helyzetbe magát. 
Tandy? A baba? 
- Nem, nem,  ők remekül  vannak.  Rendőrségi ügy - felejtsd el a múltat, figyelmeztette magát. Csak arra gondolj, 
ami most kezdődik. - Nem fontos. 
- Ugye, nem kell elmenned? 
- Mavis, nem megyek sehová, amíg meg nem szülöd a kicsit. Hogy érzed magad? Nem vagy rosszul attól, hogy mindenki ezt kérdezi? 
- Minden  oké,  és nem.  Jó érzés a középpontba  kerülni, 
tudod? Egyáltalán nem olyan,  mint amikor  a színpadon állok. 
Ez  sokkal valóságosabb. Rajtam kívül senki sem képes megszülni a babámat. Nem ülnél le egy kicsit? 
- Ahogy akarod. 
Mavis megveregette az ágy szélét, így Eve oda telepedett 
le. 
- Csak annyit akartam... Ó, már megint jön! A francba, a 
fene egye meg! 
- Lélegezz! Hol az a fókuszmicsoda? 
- Most rád fogok összpontosítani. Rosszul leszek, ha azt a 
napsütéses vacakot bámulom - fújtatott Mavis, és olyan határozottan  nézett Eve szemébe, hogy tekintetével  csaknem átdöfte a koponyáját.  Eve-nek  hirtelen eszébe  jutottak a tanfolyamon tanultak. Egyik kezével körkörösen  simogatni kezdte 
Mavis hasát. Úgy érezte, mintha egy betontömb  került volna 
a tenyere alá. 
- így már sokkal jobb, igaz? Persze hogy jobb - pillantott 
a monitor felé. - Mindjárt vége. Szép munka volt. Fújd ki a 
levegőt. 
Mavis kifújta, és elvigyorodott. 
- Ezek szerint figyeltél. 
- Emlékeztetlek,  hogy nyomozó vagyok, és a nyomozók 
mindent látnak és hallanak. Tudod, hogy kérhetnél érzéstelenítést? 
- Tudom, és már gondoltam is rá, csak az a helyzet, hogy 
még sohasem szültem. Egyelőre viszont nem vágyom másra, 
csak arra, hogy kettesben legyünk. Nézd -  emelte fel a bal 
kezét.  Summerset  gyűrűje vakítóan csillogott a  lámpafényben. 
- Aha. Én is nagyon örülök. 
- Most már mind a ketten házasok vagyunk. Ki gondolta 
volna? Nemsokára anya leszek,  méghozzá én akarok lenni a 
legjobb anya a világon. 
- Mavis, ez benne van a pakliban. 
- Rengeteg lehetőség adódik,  amikor elszúrhatja az ember.  Én is sokszor elszúrtam már. De mindez a múlté, nem 
igaz? 
-De. 
- Szeretnék  mondani  valamit neked,  mielőtt  minden 
megváltozik, méghozzá jó irányba. Dallas, te vagy a legjobb 
ember a világon, akit csak ismerek. 
- Biztos, hogy nem kérsz valami gyógyszert? 
Mavis könnyes szemmel elnevette magát. 
- Komolyan mondom. Leonardo a legédesebb, de te vagy 
a legjobb. Mindig azt teszed, ami helyes, és tudod, mi az, ami 
igazán számít.  Te vagy a családom legelső tagja. Valójában te 
indítottál el az úton. Ha te nem vagy,  most én sem lennék itt. 
- Szerintem ebben Leonardónak nagyobb az érdeme. 
Mavis vigyorgott, és megsimogatta a hasát. 
- Aha, neki jutott a kellemes része. Szeretlek. Mindketten 
szeretünk téged - simította a hasára Eve tenyerét. - Ezt akartam  elmondani. 
- Mavis, ha nem szeretnélek, most ezer mérföldre lennék 
ettől a szobától. 
- Tudom - eresztett meg Mavis egy sátáni kacajt.  - Nagyon is jól tudom. Ennek ellenére azt tetted, ami helyes. Tudod, mi az, ami számít. A francba, már megint itt van! 
Két órával később az orvosok kimondták a végszót. 
- Nyomhat. 
- Rendben  - emelt ki egy tampont Mavis lába közül Randa. 
- Mindenki foglalja el a helyét. 
- Nekem miért ide kell állnom?  - kérdezte  Eve halálra 
váltan, amikor odavezették az ágy lábához. 
- Mavis,  most vegyen egy mély lélegeztet, és a legközelebbi összehúzódásnál számoljon tízig. Utána nyomjon. Dallas, maga támassza meg. Leonardo, maga is.  Roarke, segítsen 
neki lélegezni. 
- Most! 
- Rendben, nagy levegő, számoljon tízig,  és rajta. Nyomjon! Egy, kettő... 
- Nagyszerű! Remekül csinálod - jelentette ki Leonardo, 
amikor elmúlt az összehúzódás. - Csodálatos vagy. Lélegezz 
nyugodtan, drágaságom. 
- Nagyon szeretlek - hunyta le a szemét Mavis -,  de ha 
még egyszer meg akarod mondani, hogyan lélegezzek, a saját 
nyelvedre akasztalak fel! Már megint itt van! 
Az elkövetkező egy órában Leonardo hűsítő kendővel törölgette Mavis arcát, jégkását hozott neki, és minden  egyes 
alkalommal összerezzent, amikor a felesége ledorongolta. 
Eve végezte a dolgát, miközben igyekezett minél ritkábban Mavis lába felé nézni. 
- Azt hiszem, cserélnünk kellene - vonta  össze a szemöldökét, mert hallotta, hogy Mavis a következő menetre készül. 
- A menny és a pokol összes erői sem tudnak odavonszolni, ahol most állsz. 
- Csak így tovább, Mavis - bátorította Randa.  - Látom a 
baba fejét. 
Roarke ösztönösen a Mavis felé fordított tükörbe pillantott. 
- Istenem! A szemem. 
Mavis megkapaszkodott egy vörös szíjba, amelyet Leonardo tartott a kezében, majd erősen megvetette  a lábát, és hörögni kezdett,  majd zihálva visszahanyatlott az  ágyra. 
- Tartson ki még egy kicsit - kérte  a szülésznő. -  Csak 
még néhány percig. 
- Nem tudom, képes leszek-e rá. 
- Persze hogy képes leszel, napsugaram! 
Mavis vicsorogva fordult Leonardo felé. 
- Ha akarod, helyet cserélhetünk. A francba, a francba, a 
francba - ragadta meg Mavis a szíjat, és szabad kezének körmeit Roarke húsába mélyesztette. 
- Kint van a feje! Milyen csinos pofika! 
Eve lehunyta az egyik szemét,  majd odapillantott, és egy 
apró, lucskos, petyhüdt arcot látott maga előtt. Mintha egy 
emberhez alig hasonlatos teremtmény mászna elő Mavis lába 
közül. 
- Lehetséges ez egyáltalán? 
- Még egyszer, Mavis, és megszüli a kisbabáját. 
- Nagyon fáradt vagyok. 
Eve kifújta a haját a szeméből,  és Mavis üvegesen csillogó 
szemébe  nézett. 
- Még egyszer, a kedvemért. 
- Oké, oké, jön már. 
A baba végre kicsusszant Mavisből, és  felsírt. Fülsértően 
éles  hangja összekeveredett Mavis  erőtlen, könnyes nevetésével. 
- A kisbabám! A kisbabánk! Mi ez? Rosszul látok? Most 
akkor van fütyije, vagy nincs? 
Eve oldalt hajtotta a fejét, miközben a szülésznő felemelte 
az ordító újszülöttet. 
- Nincs. Egy kislány. Jó erős a tüdeje. 
Leonardo könnyezve vágta el a köldökzsinórt, és még akkor is sírt, amikor a babát Mavis hasára fektették. 
- Nézzétek, milyen gyönyörű kislányom született.  Nézzétek a kislányomat - ismételgette,  mint valami imádságot. 
Látjátok? 
- Minden rendben, apuci - búgta Mavis, miközben egyik 
kezével Leonardo fejét simogatta,  a másikkal pedig a gyereket.  Szervusz, kicsikém. Szervusz, igaz szerelmem. Mindent 
megteszek, hogy a világ ne babráljon ki veled. 
- Egy pillanatra el kell vennünk - mondta Randa. - Ne 
aggódjon, csak megmosdatjuk és  megmérjük.  Dolly  elviszi, 
de mindjárt visszahozza. A kislánya egy igazi szépség, kedves 
anyuka. 
- Anyuka - csókolta meg Mavis  a lánya fejét, mielőtt 
Dolly leemelte a hasáról. - Anya lettem. Köszönöm - fogta 
meg Roarke kezét, majd Eve-re mosolygott. - Köszönöm. 
- Csodaszép kislány - puszilta meg Mavis arcát Roarke. 
Mint egy tökéletes játék baba. 
- Illik hozzá a neve - törölte meg Leonardo a szemét. 
- Emlékszel, hogyan válogattunk a nevek között, Dallas? 
- Nekem utoljára  valami Retket emlegettél,  legalábbis 
úgy emlékszem. 
- Barackvirágot - forgatta Mavis a szemét, és valósággal 
sugárzott. - Azóta viszont úgy döntöttünk, legyen sokkal lágyabb, sokkal nőiesebb neve. Valami cuki. Bellának hívják. 
Bella Eve-nek neveztük el. 
A gyönyörű Bellát rózsaszín takaróba bugyolálták, rózsaszín sapkát húztak kopasz fejecskéjére. Szinte elveszett az apja 
hatalmas karjai között. 
- Végre - suttogta Leonardo. - Most már  mindenem 
megvan. Enyém az egész világ. 
Órák  múlva Eve leült az ágya szélére,  és fáradtan lerúgta  a 
bakancsát. 
- Pokoli nap volt. 
- A pokolinál is pokolibb. 
- Mindent jól csináltunk, ugye? 
- Néha megremegett a kezem, de szerintem is nagyszerűek voltunk. Hála Istennek, hogy vége. 
- Egészen olyan volt, mint a videón. Amiben azok a fejletlen lények egy hüvelyből másztak elő. 
Roarke beletúrt a hajába, és a feleségére meredt. 
- A Testrablók inváziójára gondolsz? 
- Aha, arra. Amikor előbújt az újszülött, vagyis Bella, teljesen úgy nézett ki, mint azok az izék abban a filmben. Utána 
viszont már nem. Igazi  kisbaba  lett belőle. Sohasem hittem, 
hogy egyszer ilyet mondok, de örülök, hogy ott lehettem. 
Nagyon sokat jelentett, hogy ezekben az órákban ott állhattam Mavis mellett. 
- így igaz - lépett mellé Roarke, és átölelte. - Mától két 
újszülött is a nevedet viseli. Az az igazi dicsőség, hadnagy. 
- Remélem, sohasem kell majd letartóztatnom őket. 
Roarke felnevetett. 
- Nyomás lefeküdni. 
- Szívemből szóltál. A kapitányság nyugodtan várhat holnapig. Talán két nap szabadságot is kiveszek, de semmi esetre 
sem többet. Mellesleg az újdonsült anyuka meg fog sértődni, 
amiért nem gügyögünk Bellának. Viszont kettesben leszünk. 
Csak te meg én. Meztelenül fogunk táncolni a trópusi napsütésben. 
- Halleluja! 
Amikor Eve odabújt Roarke mellé, a fejéből egyből kiröppent minden kérdés és válasz. Nem foglalkozott többé sem az 
élettel, sem a halállal. Úgy vélte, ezek az apróságok nyugodtan várhatnak reggelig. 
NÓRA  ROBERTS 
NÓRA 
RQ3IRTS 
A SORS ÚTJAI 
A SORS ÚTJA! 
Az írónő három kedves kisregénye 
a szerelemről, mágiáról 
és a boldogságról 
A BOSZORKÁNYOK ÓRÁJA 
A TÉL RÓZSÁJA 
TÁVOLI VILÁG 
A MÁGIA ÚTJAI 
Az írónő három legkedvesebb, 
Írországban játszódó története: 
MEGBABONÁZVA 
MINDÖRÖKKÉ 
AZ ÁLMOK BIRODALMÁBAN 
rsrNORA 
ROBERTS 
A MÁGIA ÚTfAI 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goIdbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 52 530-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Üszögi-kiserdó u. 1. 
Tel.: 72777-000, Fax: 72777-111 -e-mail: infoalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 350-6482 -Tel.fax: 350-6483 
NÓRA ROBERTS 
J.  D.   ROBB 
MEZTELENÜL A HALÁLBA  A HALÁL FÉNYÉBEN 
HALHATATLAN A HALÁLBAN  MÁMOROS HALÁL 
HALÁLOS SZERTARTÁS  HALÁLOS BOSSZÚ 
HALÁLOS ÜNNEP  HALÁLOS ÖSSZEESKÜVÉS 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 52 530-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Üszögi-kiserdő u. 1. 
lel: 72777-000, Fax: 72777-111 - e-mail: infoalexandia.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 350-6482 - Tel.fax: 350-6483 
NÓRA ROBERTS 
J.  D.   ROBB 
HALÁLOS CSÁBÍTÁS NAP 
HALÁLOS ÁRTATLANSÁG  HALÁLOS KÉPMÁS 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 52 530-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Üszögi-kiserdő  
Tel: 72777-000, Fax: 72777-111 - e-mail: infoalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 350-6482-Tel.fax: 350-6483 
NÓRA ROBERTS 
.  D.  ROBB 
HALÁLOS MENEKÜLÉS  HALÁLOS SZÁRMAZÁS 
HALÁLOS EMLÉK 
Keresse a könyvesboltokban, de kedvezménnyel megrendelheti 
közvetlenül a kiadótól is a www.goldbook.hu on-line áruházban, 
illetve az 52 530-843 telefon-, illetve faxszámon. 
Viszonteladók jelentkezését várjuk a kizárólagos terjesztőnél, 
a PÉCSI DIREKT Kft.-nél. 
Pécsi Direkt Kft., 7630 Pécs, Üszögi-kiserdő u. 1. 
Tel: 72777-000, Fax: 72777-111 -e-mail: infoalexandra.hu 
Pécsi Direkt Kft. Budapesti Kirendeltsége 
1138 Budapest, Tomori utca 33. szám 
Tel.: 350-6482 -Tel.fax: 350-6483 
.  D.  ROBB 
Eve Dallas egy rettenetes kettős gyilkosság ügyében nyomoz. 
Kegyetlenül végeznek egy neves könyvelőcég alkalmazásában álló, 
fiatal szerelmespárral. Eve-nek még a babafürdetés megtanulására is 
alig jut ideje, pedig Mavis, a legjobb barátnője ezt igencsak elvárná tőle. 
Aki most újabb szívességet kér. Tandy Willowby, az egyik, Mavis 
tanfolyami csoportjába járó anyuka nem jelenik meg a következő 
foglalkozáson. Tandy, aki nemrég költözött el Londonból, és New Yorkban 
nem él senkije, már nagyon várta a szülést. Amikor Eve belép Tandy 
egy táskát, tele olyan holmikkal, amelyekre egy szülő nőnek szüksége 
lehet a kórházban, végigfut a hátán a hideg. 
Az ilyen eseteket általában az eltűnt személyekkel foglalkozó csoport 
kapja, de Mavis azt szeretné, hogy Eve vegye a kezébe a nyomozást 
aki erre a kérésre nem tud nemet mondani. Miközben igyekszik 
felderíteni Tandy hollétét, és versenyt fut a kegyetlen gyilkossal, 
tudomást szerez a város egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb 
lakosának csalásairól és sötét üzelmeiről. Szerencsére van kire 
támaszkodnia - minden segítséget megkap multimilliomos férjétől, 
Roarke-tól, de miközben előbányássza a kritikus adatokat, melyek 
segítségével pontot lehetne tenni az ügy végére, Eve hatalmas 
GOLD BOOK 
www.goldbook.hu